HAVLÍČKOVA JILEMNICE

Projekt Havlíčkova Jilemnice, v jehož rámci vychází v digitální podobě novela Zánik městečka Olšiny, má dva cíle: Zpřístupnit dosud vydané práce Jaroslava Havlíčka v digitální podobě tak, aby byly volně šiřitelné, a upozornit na provázanost Havlíčkova díla s jeho rodnou Jilemnicí, k níž se autor v různých formách vrací nikoli pouze jako ke kulise, ale jako k prostoru jeho dětství, jako k prostoru snění. Čtenáři dnes může Havlíčkovo dílo otevřít v Jilemnici staré příběhy, ať skutečné či smyšlené, jiné světy, jež jsou za zdmi starých budov skryty jen zdánlivě - jen nepozorným.

Dílo Jaroslava Havlíčka stahujte na

www.jaroslavhavlicek.cz/dilo

Mapu Havlíčkovy Jilemnice naleznete na

www.jaroslavhavlicek.cz/mapa

Projekt byl podpořen

z grantového programu

města Jilemnice.

Jaroslav Havlíček

ZÁNIK

MĚSTEČKA

OŠINY

Vydáno v rámci projekt

Havlíčkova Jilemnice

www.jaroslavhavlicek.cz

Jaroslav Havlíček

Zánik městečka Olšiny

Podle souboru Smaragdový příboj z roku 1962

zdigitalizoval 2ebook.cz

Odpovědný redaktor Vojtěch Mečíř

E-knihu vydalo Krkonošské muzeum

www.kmjilemnice.cz

v Jilemnici roku 2015

info@jaroslavhavlicek.cz

První den

NOČNÍ ZVON

Až do setmění se penzista Holec lopotil na zahrádce. Ohýbal růže a obkládal je chvojím, kypřil záhony a hnojil půdu kolem ovocných stromků. Vítr mu rval z rukou motouzy a nářadí, nadouval mu kalhoty, cloumal šálem, zanášel mu do očí vápenný prach. Šel domů důkladně profoukán, polámán v kříži, dýchaje si na zkřehlé prsty. Povečeřel a časně ulehl.

Dlouho se převaloval beze spánku na posteli. Celé tělo ho bolelo, oči pálily, a ke všemu ten protivný vítr v komíně táhle a srdcelomně kvílel. Přivřel-li víčka, viděl na jejich rubu táhnout nekonečný film šedivých oblaků. Otevřel-li je, byl znepokojován tichým vláním záclon, hýbajících se průvanem, a pitvorným odrazem šerosvitu v oknech. Připadalo mu, že všechny okenní tabulky mají černé rámy jako obálky smutečních dopisů. Snad ještě nikdy nepocítil takový stesk ze samoty.

„Co to se mnou je?“ dohadoval se mučivě. „Na to, abych se bál tmy, jsem už trochu stár.“

Konečně však poplašené srdce přece zmalátnělo, a únava sevřela mozek sněním, blízkým mrákotě.

Kolem půlnoci náhle procitl. Zdálo se mu, že slyší tlumené bědování. Zmocnil se ho nevysvětlitelný děs. Sepjal ruce k modlitbě, jeho zmatek byl však tak veliký, že se mýlil ve větách i ve výrazech. Nářek neustával. Holec vzpomněl oněch časů, kdy jeho nebožka žena vedle něho plakávala, dusíc štkaní těžkou pruhovanou peřinou. Přišlo mu to tak smutné a známé, že se jeho strach proměnil v soustrast. Posadil se na lůžku a pátravě se rozhlédl po světnici.

Na staré truhle u dveří, kam penzista ukládal upotřebené prádlo, seděla bosá postava, oděná jen spodničkou a košilí s šátkem sesmeknutým s řídkých šedin, tenký copánek se jí vinul po shrbených zádech. Obličej měla ukryt v dlaních a otřásala se vzlyky.

Holec se zprvu domníval, že je obětí nějakého mámení smyslů. Nežli ulehl, přesvědčil se jako každodenně, jsou-li domovní dveře zavřeny na závoru, a uzamkl se ve své ložnici. Jak by se sem byla mohla dostat cizí osoba? Promnul si oči, aby se ubezpečil, že to vše není jen bláznivý sen, a znovu vzhlédl. Postava byla na témž místě, dokonale zřetelná v měsíčném světle. Paže, vyčnívající z vroubkovaných rukávů košile, byly tenoučké jako hůlky.

„Prosím vás, kdo vlastně jste a proč pláčete?“ zeptal se penzista rozechvělým hlasem.

Dlaně, mokré slzami, se malounko pohnuly a nářek jimi pronikl ještě hlasitěji. Copánek na ohnutých zádech se znovu bezútěšně roztřásl.

„Víte,“ řekl Holec vážněji, „je mi to trochu divné. Jaktěživ jsem vás neviděl a nemám nejmenšího ponětí, jak jste se sem dostala. Není to zrovna příjemné, probudit se uprostřed noci a vidět, že ve světnici sedí a brečí neznámá ženská.“

Přízrak vytáhl ze záňadří barevný kapesník, tesklivě se vysmrkal, paže mu klesly do klína. Na penzistu se otočila žalostná, vrásčitá tvář staré panny.

„Jakpak bych neplakal? Celé nebe pláče, celá země pláče. Stalo se to nejhroznější, co se vůbec mohlo stát. Náš milý pánbůh umřel.“

Holec ani nehlesl, odhrnul peřinu a spustil huňaté, žilnaté nohy na podlahu. S neskrývaným zděšením pohlédl na podivného hosta.

„Jsem tvůj anděl strážný,“ vysvětlovalo zjevení. „Nevadí, že mě ještě neznáš; ve skutečnosti jsme pospolu už víc než šedesát let. Jen téhle hrozné příležitosti máš co děkovat, že jsi mě svýma smrtelnýma očima spatřil.“

„Ale vždyť přece...“ koktal Holec. „Ne, to není možné. To prostě není možné. Je to nesmysl.“

„Inu, pánbůh byl už hodně starý,“ vykládal anděl, nevšímaje si ho, „ale přece jen to nikdo nečekal. Přišlo to příliš náhle. Kvečeru se začal propadat do svého zlatého oblaku, a před hodinou mu Asrael, anděl smrti, zatlačil oči. A nemysli si, že jsi jediný člověk na světě, který to ví. Říkáme to všem lidem. Musíte přece také vědět, na čem jste.“

„Něco nám hrozí?“ polekal se penzista. „A co?“

Anděl se nedovedl ubránit kormutlivému úsměvu. „Ty jsi dobrý! To tě snad může samotného napadnout. Všechno vám hrozí. Všechno, nač si jen můžeš pomyslit. Představ si! Nejvyšší místo vesmíru se uprázdnilo. Zákony se uvolňují, když zákonodárce zemřel. Nastane něco děsného. Život i smrt se smísí. Organizace času se rozpadne.“

„A cožpak se toho nemůže někdo ujmout?“ vybuchl Holec. „Náhradník, následník, nebo něco takového? Někdo, kdo by to vzal do ruky aspoň prozatím, aby všecko zůstalo tak, jak bylo?“ Teprve nyní pochopil výborné zařízení všehomíra a v duchu se kál, že kdy láteřil na řád světa, na osud nebo na počasí.

„Ale ovšem, nemysli si, že jsme na to nepřišli dřív než ty,“ hájil nebešťany anděl. „Bohužel, je to u nás zrovna takové jako na zemi — když není závěti, vznikne mezi pozůstalými zmatek. Nejhorší je, že se musí počítat s útokem zlých mocností na uprázdněný trůn. Rozumíš mi? Něco podobného, jako bylo před stvořením světa. Ti, kteří byli kdysi potřeni a zavrženi, zvedají opět hlavy. Zas tu je pýcha a samolibost a touha po moci. A naši? Och, plánů k obraně by bylo dost, není však nikoho, kdo by se ujal velení. Všichni ztratili hlavu. Moudří se zdráhají stát se samozvanci, a k neskromným, kteří se sami nabízejí, je oprávněná nedůvěra. Víme, že jedinou cestou je sněmování a volba, ale jde to trochu pomalu. Světci mají sice nejlepší úmysly, ale hádají se mezi sebou. Archandělé netrpělivě řinčí meči. Ctižádost jako červ rozhlodává jednotu, jíž je třeba k uchování velikého dědictví. Běda nám, vystihne-li peklo situaci a vzchopí se k činu!“

„Tedy rozvrat, anarchie,“ šeptal penzista, „ale co bude s námi pozemšťany?“

„O to tu neběží,“ pravil spěšně anděl. „Váš osud bude rozhodnut současně s naším. Je nepochybné, že jako tomu bylo na počátku, vše bude opět záviset jen od zdatnosti nebeské armády.“

„A my — máme se modlit?“ zeptal se Holec s hrdlem staženým úzkostí.

„Ke komu?“ vyhrkl anděl s hořkým úsměškem.

Vtom se venku ozval jednotvárný a slavnostně vážný zvuk, podobný ponurému troubení požární sirény. Okenní tabulky začaly drnčet, jako by po ulici jel vůz s těžkým nákladem. Anděl seskočil s truhlice a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“ znovu se polekal stařec. „Přece mě teď neopustíš?“

„Přirozeně, musím. Nahoře bude zapotřebí všech sil. Copak jsi neslyšel hlas Gabrielovy polnice? Mobilizace je vyhlášena. Nežli se rozední, musí se všichni věrní seskupit kolem opuštěného trůnu.“

„Ne, ne, počkej!“ křičel zoufale Holec a běžel za odcházejícím do síně. „Řekni — bude svítit slunce jako dřív? Budeme žít a umírat jako dřív? A pro koho? Za jakým cílem?“

Tázaný již neodpověděl. Jeho strakatá spodnička se zatetelila ve větru, bosé paty se odrazily od země, komický copánek poskočil — a anděl vzlétl kamsi vzhůru, do bouřlivých prostorů nad městečkem.

„Běda,“ zasténal penzista a vrátil se potácivým krokem do světnice. Pak se náhle rozhodl, navlékl na sebe nejnutnější a vyběhl ze dveří, které zůstaly otevřeny po nebeském hosti.

Ulice byla plná lidí. Hloučky rokovaly a rostly. Nebylo nikoho, komu by byl truchlivou zvěst nenapověděl sen, přelud nebo vnuknutí. Všechno hledělo s ustrnutím k obloze, odkud pořád ještě znělo vzrušující čepobití za doprovodu prudké blýskavice. Ti, kteří nebyli dosud dostatečně poučeni, byli zastavováni zjeveními, která se vztyčovala na nárožích. Neznámý bledý mladík, jehož pláštěnka vlála, prozrazujíc, že v ní není těla, promlouval k lidem pod svítilnou, zhaslou vichrem. Zmizel, když se kruh kolem něho příliš úžil. Na náměstí bylo pravé pozdvižení. Stařeny hlasitě štkaly. V očích mládeže planula neskrývaná radost ze senzace. Vítr, který neustále burácel, znamenitě přispíval k náladě; domovní dveře práskaly, sklo se sypalo, klobouky lítaly, sukně se zvedaly. Napětí vyvrcholilo, když do vřavy vpadl dunivý úder zvonu a vzápětí za ním druhý.

„Ke kostelu! Ke kostelu!“

Nikdo nevěděl, kdo velí. Muži i ženy, staří i mladí se hnali úzkou ulicí k malému baroknímu chrámu. Tam bylo již lidí jako much a všichni byli tiší a hleděli strnule vzhůru k věži, kterou obletovaly poplašené kavky. „Bim—bam, bim—bam,“ zpívaly odměřeně hrany, a žaluziemi vybitými vichrem bylo vidět zmítající se zvon.

„Kdo to zvoní?“ zeptal se Holec škrceným hlasem svého souseda, pána v hluboko naražené buřince, když se mu podařilo dostat se až do prvních řad.

„Nikdo,“ odsekl vztekle oslovený. Byl to pan lékárník Bayer. „Zvoní to samo. Je to umíráček, víte?“ A dodal skrz zuby, stydě se jaksi opakovat před ostatními, co kdekdo věděl: „Copak vám není známo, že náš starý pánbůh umřel?“

Penzista hleděl vzhůru k osiřelému kříži na špičce věže, zvlhlým zrakem pozoroval vyzvánějící zvon, a jak tu tak stál s nataženým krkem, a jak černá oblaka chvatně plynula po obloze, začalo se mu zdát, že nikoli mračna tam nahoře, ale on, věž, lidé a celá země kamsi pádí v zběsilém úprku.

Dvě hodiny zvonil zvon strašidelně, neúprosně, vytrvale. Nikdo již nestál před kostelem, a pořád ještě zvonil. Nejdřív jednotlivě, pak houfně se lidé počali vytráceti. Zmocňovala se jich panika. Shromáždění tálo. První se odšourali tiše a podloudně, poslední prchali v divokém zmatku, hrozíce se svého osamění.

K ránu vítr ochabl a stal se mírným vánkem. Když lidé vstávali z lůžek, vyděšení, nevyspalí, nedůvěřujíce dramatickým scénám probdělé noci, nepohnul se už ani větérek. Zvon mlčel. Neproniknutelná, jako zeď hustá mlha ležela nad krajinou.

Druhý den

BARTOŇOVA JÍZDA

Na dvoře zájezdní hospody U džbánu trčely do mlhy oje žebřiňáků a bryček jako hlavně děl, připravených k výstřelu. Jejich zvlhlé kování se matně lesklo. Budka obecní váhy měla ojíněnou stříšku a na ostrých špicích železného plotu se zachycovaly mázdry par. Síň hospody zívala kořalečným dechem. Na ulici před poštou zametal jednooký Pecháček koňské kobližky. Dusot kopyt se ozval nejdřív tlumeně na podestlané podlaze, pak ostře na kamení dlažby — to kočí Bartoň vyváděl ze stáje poloslepého, vychrtlého šimla. V téže chvíli přeletěl dvůr první havran s pronikavým krákáním.

Bartoň pomalu přistrojil koně, zapálil si dýmku a vylezl obřadně na kozlík poštovského vozu. Nežli sáhl po opratích, zahleděl se na okamžik vzhůru, k bezedné, špinavě šedé plachtovině oblohy, odkud se ozývaly zuřivé skřeky. Nejmíň dvacet havranů protkávalo křížem krážem obzor. Kroužili, snášeli se a opět vzlétali.

„Hyjé!“ řekl Bartoň a hlasitě zamlaskal.

Koník se ani nepohnul. Z hospodských dveří vyšel ožrala Bílek s čerstvě naplněnou lahví jalovcové, zavětřil měděným, trudovitým nosem a zastavil se uprostřed dvora. Vzdorovitý koník ho zajímal.

„Hyjé!“ opakoval Bartoň důrazněji, ale bělouš jen truchlivě svěsil hlavu. Kočí nepamatoval, že by se mu bylo kdy něco podobného stalo. Zastrčil dýmku do kapsy a sáhl po biči.

„Krá! Krá!“ křičeli v melancholické mlze havrani. Mohlo jich být aspoň sto. Nemotorně mávali křídly, sedali na střechy domů, na železné hroty plotu, na zábradlí váhy. Capkali po dláždění, klovali do obručí a do loukotí kol.

Bartoň švihl bělouše po hubených bocích. Koník se vzepjal, poskočil na místě, ale nevykročil. Sklonil hlavu, možno-li ještě níže.

„Ale kdepak, ten vám nepojede,“ ozval se na ulici nějaký veselý hlas. Stál tam už pěkný hlouček čumilů, jeden se podíval na druhého, jenže se nedalo zjistit, kdo promluvil. Havrani krákali ještě pochmurněji. Nebylo jich sta, ale snad tisíce. Kdo by je byl chtěl spočítat, nedopočítal by se.

„Tak co, potvoro, pojedeš nebo nepojedeš?“ rozlítil se kočí a obrátil bič násadcem.

Na prahu pošty se tetelila ženská postava, zachumlaná do vlňáku.

„Och, och, och, Bartoni, nebijte mi mého koníčka!“

Násadec dopadl, poštmistrová zalomila rukama, zakvílela a vrhla se s hysterickým nářkem zvířeti kolem krku:

„Proč ho bijete, chudáčka, vždyť on za nic nemůže, on se jen bojí!“

„Že se bojí? A čeho se bojí?“ Zvědavci přistoupili blíže. Nyní to počalo být zajímavé.

„Čertů se bojí. Prokristapána, copak nevíte, že to, co tu kolem lítá, nejsou jen obyčejní havrani? Spatřil jich už někdo tolik pohromadě?“

Neodpovídali, jen se po sobě rozpačitě dívali.

„Nu tak vidíte! Čerti se rojí, začínají válku o nebe. Bartoni, odpřáhněte, odveďte koně do stáje. Lidi, lidi, koukáte, jako byste zapomněli, co se dnes v noci stalo!“

„No jo,“ zabručel nespokojeně kočí, „ale kdo pojede do Javorka pro poštu? Kdo přiveze od vlaku noviny?“ Městečkem nevedla dráha, vyhýbala se mu širokým obloukem. Bartoňova archa jezdila dvakrát denně na stanici, vzdálenou dobrou hodinu. Kdo přiveze noviny? Ta otázka ťala do živého. Více než kdy jindy toužili Olšinští po novinách. Jak se jinak dovědí, co se v ostatním světě děje?

„Tohle nejde,“ prohodil rozšafně Bílek, „někdo musí jet.“

Hlouček kolem něho souhlasně zamručel.

„A taky že pojede,“ rozhodl kočí. „Bál jsem se někdy něčeho? Nebál. Nebudu se bát ani havranů. Paní, bude líp, když půjdete domů, já si tu věc se šimlem už vyjednám.“

Několik sousedů se ochotně ujalo vzpírající se dámy.

„Povinnost je povinnost,“ vysvětloval muž na kozlíku a uštědřil koni několik důkladných ran. Bělouš vyrazil prudce vpřed a již se nezastavil. Bartoň se pyšně rozhlížel, drkotaje po nerovné dlažbě vzhůru k rosochateckému lesu.

„Sláva ti!“ mával mu Bílek na počest lahví jalovcové. Doprovázel poštovský vůz poklusem až ke kamennému mostu přes mlýnský náhon, ozdobenému sochami dvou pokroucených svatých.

Na ulici se ještě rokovalo. Ptáci nebo ďábli? A proč tak najednou zmizeli? Hrozí Bartoňovi nějaké nebezpečí? Dveře shrbené chalupy vedle pošty se dokořán otevřely a stará Gebertka, modlilka, se vybelhala na práh. Stála tam a hleděla k lesu, zaclánějíc si oči. Vůz však již nespatřila. S hekáním a chrchláním se zas tedy vrátila do svého doupěte.

„Pánbůh s námi,“ brumlala si pro sebe, „pánbůh s námi a zlé pryč! Teď ho roztrhají!“

Bartoň vyjel před devátou, v jedenáct mohl být docela dobře zpátky. Blížilo se poledne a on se nevracel. Několik povalečů sledovalo prchající čas před výkladní skříní hodináře Kmocha. Krčili rameny a kroutili hlavami. V Gebertčině okénku blikala svíčka, její žlutá zář se plačtivě rozplývala v mlze. Bylo vidět stařenu, jak přechází rozčileně po kuchyni a ždímá v kostnatých prstech růženec. Holič Kvido se dopálil a zabušil pěstí na okenní rám:

„Proč tu svíčku, babo, pálíte?“

„Za mrtvého,“ odsekla modlilka.

Lidí před poštou stále přibývalo. Bartoň se nevrací. To už je jisté, že se mu něco přihodilo. Panebože, má snad Gebertka pravdu? Po obědě hloučky ještě více vzrostly. V půl jedné se od pískovnice ozvalo drnčení zběsile ujíždějícího vozu.

„To je on!“ jásali Bartoňovi přátelé.

Ukázalo se však, že jejich radost je předčasná. Ještě okamžik, a rachot kol se opět vzdaloval. Hrbáč Kvido v bílém holičském plášti, s huňatým svetrem, který mu vylézal z rukávů i z límce, poskakoval jako gumový panák. Neměl, koho by holil.

„Ó jé, ó jé, ten neměl jezdit,“ smál se, až slzel, nemožně veliká hlava se klátila na krátkém trupu. „Kam jen dal rozum?“

„Hubu drž!“ okřikl ho Bílek.

Ještě se nesmířili s prvním zklamáním, když uslyšeli přijíždět kočár z opačné strany městečka. To ovšem nemohl být Bartoň — kudy by to jel? Přesto shromáždění před poštou svorně zatajilo dech. Naslouchali tak dlouho, až zas údery kopyt zanikly v dálce.

O hodinu později hrčel povoz tam, kde se nikdy nejezdilo, v úvozech na Kavčím kopci. Koho tamtudy čerti nosí? Bylo slyšet nějaký úzkostlivý hlas, podobný vytí, nápravy skřípěly, jak kola poskakovala po hroudách, bič práskal.

„Kdyby nebylo té mlhy, viděli bychom na kopec docela dobře,“ povzdechl si starostlivě Bílek.

Potom tajemný vozka zahnul kamsi ke Kuchelské hati a opět bylo po naději. Když se však rachot povozu ozval od vesničky Střecí, a později znovu od pískovnice, rozbřesklo se v hlavě moudrému hodináři Kmochovi.

„Hola,“ zvolal, naslouchaje pozorně zmírající ozvěně, „ať jsem Honza, jestli ten kočí, který tak vytrvale objíždí městečko, není sám Bartoň. Čerti ho honí po polích i s jeho poštou!“

V té chvíli bylo vše kolem něho v jediném chumlu. Kdekdo teď věděl, že záhadný vozka nemůže být nikdo jiný než Bartoň. Vlastně to všichni už dávno tušili. Jednooký tvrdil, že ho poznal podle svištění biče hned na Kavčím kopci. Bílek se upamatoval na známé ržání koně, Kvido by byl mohl přísahat, že to on před chvílí tak zoufale volal o pomoc. Ale co to všechno má znamenat? Spletl si snad jen v té mlze cestu? Zabloudil? Ať je tomu jakkoli, nutno mu nadběhnout, zadržet ho. Několik odvážlivců se nabídlo, a hodinář se jim postavil v čelo. Posledně se vůz motal kdesi za pískovnicí, podle všeho teď co nejdřív přetne nad hřbitovem starou silnici. Tak tedy — vzhůru ke hřbitovu!

Asi třetina se jich oddělila. Zbylí zaraženě ztichli a vyčkávali, nastavujíce uši na všechny světové strany.

Ke čtvrté hodině začala mlha řidnout. Od hor zavanul vítr, trhal ji a honil ulicemi v chuchvalcích, podobných přízrakům, a pak dál přes pole a luka. Než se kdo nadál, bylo úplně jasno, na západě se ukázalo slunce, šišaté a ohromné jako červená řípa. Pecháček si hrábl do pačesů a zachechtal se:

„Hergot, teď to máme dobré, teď ho možná uvidíme!“

V prvním poschodí poštovní budovy se otevřelo okno a z něho se vyklonila utrápená hlava ve vlňáku, s pláčem opuchlýma očima. Holič Kvido se rozhodl, že se také porozhlédne po krajině, a sice z kominické lávky na střeše svého domku. Běžel, šosy mu vlály, než se mu však podařilo odemknout dveře do krámu, ozvalo se znovu hrčení kol.

Tentokrát se povoz nevzdaloval, byl blíž, stále blíž, a již se řítil — z opačné strany, než byl očekáván, od mlýnského mostu — přímo na užaslý hlouček před poštou.

„Tu je! Tu je konečně!“ volali mu vítězoslavně v ústrety. Bartoň však neviděl ani neslyšel. Šlehal svou ubohou herku, z které se pot jen lil, měl oči vyvalené, čapku kdesi ztratil. Marně se mu stavěli do cesty, ujížděl, jako by za ním hořelo, přejel křižovatku u pošty a již se hnal dále k pískovnici.

„Chyťte ho!“ ječela Gebertka v okně za dohořelou svící. „Copak nevidíte, že se zbláznil?“

Nejduchapřítomnější se rozběhli za vozem. Šťastně ho dostihli, když zatáčel kolem Martinovy stodoly, a zavěsili se koni na udidla jako roj much. Bělouš zakolísal, údy se mu roztřásly, z krví podlitých očí kanuly téměř lidské slzy. Bartoň spadl s kozlíku jako zralá hruška do náručí svých přátel, Bílka, Pecháčka a Kvida.

Dobrou hodinu ho u Džbánu křísili. Bílek do něho obětavě lil jalovcovou. Teprve po pátém kalíšku se mu vrátil dar řeči, ale mnoho toho z něho nedostali. Věděl jen, že ztratil cestu. On, který jezdil na stanici už pětadvacet let! Nejspíš uhnul ze silnice hned za svatým Floriánem, protože nedojel ani do rosochateckého lesa. Kde jezdil? Čert sám ví. Trmácel se přes úvozy, přes oraniště, je rozbit jako pes. Tak tedy kouzla, čáry? Pokrčil rameny. A co všechno cestou viděl? Nic. Mlhu. Mlhu a černá pole. Černá? Inu, celá černá, plná havranů. Havrani a zas jen havrani. Je jich tam do miliónů. Ďábel vedle ďábla. Ne, už nikdy nikam nepojede. Nevídáno, když městečko bude bez novin a bez pošty. A hrom aby bacil do všech zvědavců! Vyschlo mu v hrdle. Vztáhl chvějící se, ledovou ruku po novém kalíšku jalovcové.

V hospodské síni zaduněly patetické kroky. Co se děje? Ach, to je jen Kmoch se svou partou. Vrátili se. Proč se však ženské daly pod okny do takového bědování, proč tak povykují? A pak — pražádný zájem o hrdinu Bartoně! První se vyštrachal do síně holič. Na největším sudě se krčil hodinář s bradou mezi koleny a vykládal. Jeho soudruzi, vyjevení a pobledlí, seděli kolem něho na pivních bednách a skákali mu do řeči. Jeden před druhým se chlubili svým dobrodružstvím. Když se s nepořízenou vraceli kolem hřbitova — to byla již mlha tatam — povšimli si hrozné věci: mrtví obživli! Na hřbitově jako na jarmarce. Procházejí se po pěšinách, hnízdí ve stromech aleje, sedí na schůdcích pod rezavícím Kristem, povalují se po vyvrácených kamenech hrobek. Samí nebožtíci! Mrtví nedávno pohřbení i kostry oděné pouhými cáry. Ovšem, nečekali, utíkali jako o závod dolů k městečku.

„No tohle! No tohle!“ Kvido vyjekl, chytil se za hlavu. „Mrtví obživli! Čerti — a teď ještě mrtví! Pěkné nadělení!“

Dveře se otevřely a Bílek upřel na holiče pohled plný výčitek. Bartoň opět ztratil řeč.

Novina šla od úst k ústům, šířila se jako morová nákaza a rozsévala děs. Ve všech ulicích se horlivě debatovalo. A na náměstí, odkud bylo na Kavčí kopec vidět jako do cíle, a nejen na Kavčí kopec, ale i na Kuchelskou hať a na lány polí u rosochateckého lesa, stáli ti, kteří se již nabažili senzačních rozhovorů. Jenom se dívali. Šeřilo se, ale po mlze již nebylo ani stopy. Kam až bylo lze dohlédnout, leželi havrani. Občas se některý zvedl, zamával těžkými křídly a zase usedl. Nekrákali, byli tiší, zlověstně tiší. Na Kavčím kopci jimi byly ověšeny břízy jako exotickými plody.

„To jich je,“ pravil penzista Holec. Stál na roubení kašny a opíral se o rameno svého přítele, kupce Šťovíčka.

„Jak se tak na ně dívám, běží mi po zádech mráz,“ přisvědčoval kupec. „Vždyť to je hotové obležení!“

Třetí den

ARTISTI

Náměstí bylo pusté, jen pod podloubím u kořalny se pošťuchovalo několik povalečů. Poslední opožděná hospodyně s napěchovanou nákupní kabelou stála před stánkem hokyně Fajtovky. S radničních schodů sestoupil důstojně policajt Mušek, chvíli okouněl před skříňkou s obecními vyhláškami, načež se odkolébal do úzké uličky za věží. Sotva zašel, objevila se na hořením nároží podezřelá dvojice.

Loudali se, jako by neměli určitého cíle. Oba byli navlečeni do starých vojenských kalhot, na nohou měli boty s holínkami, na hlavách furiantsky naraženy odřené zelené klobouky. Byli snědí jako kotláři, na plyšových vestách s kovovými knoflíky se jim klátily tlusté stříbrné řetězy. Ohnivě posunkovali u sousoší kamenných světců, pak zamířili doprostřed náměstí. Starší, dlouhán s černými, rozčepýřenými kníry, líně usedl na stupních kašny, mladší, holobrádek s nízkým čelem a daleko od sebe posazenýma očima, stál nad ním s rukama v kapsách a falešně hvízdal. Policajt, který se zatím vrátil z uličky, sledoval oba cizince neklidnými pohledy. Dvakrát se již odhodlal odlepit se od radničních zdí a dvakrát si to zas rozmyslil. Vtom začaly opakovačky na věži pomalu, majestátně odbíjet jedenáctou.

Mladší cikán pohlédl na staršího. Zdálo se, že mu sedící nepatrně pokynul. Bezvousý vytáhl ruce z kapes a počal s nepostižitelnou rychlostí tepati prsty pravice o dlaň levice. Ozvalo se bubnování, zprvu lehounké, jako když prudký déšť bije do skla, ale čím dál zřetelnější a důraznější, až se celé náměstí otřásalo ropotem neviditelného komediantského bubnu. Fajtovka udiveně narovnala hřbet od svých ošatek. Několik oken se s třeskotem otevřelo. Co se děje? Podivný bubeník bubnoval neúnavně dál, stále bouřlivěji, stále nadšeněji, zvuk bubnu se rozléhal daleko do ulic. Lidé se sbíhali.

Rozkacený policajt se sápal na bubeníka. Za ním se utvořil sevřený polokruh davu.

„Hybaj mi odtud!“ rozkřikoval se strážce bezpečnosti.

Dlouhán pomalu vstal, posměšně na něho pohlédl, pak neočekávaně vymrštil obě ruce vysoko nad hlavu a sjel jimi shora dolů. Odskočil — a hle! Před ním vyrostl ze země plátěný stan, sotva tak pro dvě osoby. Policajt zmlkl, hleděl na div s otevřenými ústy.

„Pozor!“ zvolal muž mohutným hlasem, který přehlušil bubnování. „Jen pro pány!“

Sotva to vyřkl, tentýž nápis se objevil nad vchodem do stanu a planul ve vzduchu rudými písmeny. Ženy mezi shromážděnými nespokojeně zamručely. Bubeník si otřel dlaně o kalhoty a strčil si je do kapes. Nastalo ticho, že bylo slyšet vrzání korouhvičky na radniční věži.

„Jen pro pány,“ opakoval kouzelník, ladě tvář do sladce poníženého úsměvu. „Tím není ovšem řečeno, že by naše panoptikum skrývalo nějaké slizké ničemnosti. Nemáme na skladě sbírku neslušných fotografií ani dekoltovaných voskových figurín. Každý muž, který vstoupí, spatří na vlastní oči — svou první lásku. Rozuměli jste dobře? Svou první lásku! Bojíte se, abyste nebyli podvedeni? Nic snazšího než se přesvědčit. Nikdo nebude ošizen, vstupné se vybírá až po představení, kdo nic neuvidí, nemusí platit.“ Pružně se shýbl a rozhrnul stanové plátno. Uprostřed zadní stěny bylo zasazeno sklíčko kukátka, lesknoucí se tajemstvím.

„Vážení měšťané,“ pokračoval muž s knírem, „co se vám nabízí, je věc neslýchaná, je to zázrak všech zázraků. Nebo nám snad nedůvěřujete, protože před sebou vidíte jen dva nuzáky s prázdnými kapsami? Mohli byste se mýlit, jsme bohatší, než si myslíte, neboť naším zbožím jsou sny.“ Zatočil se na podpatku a vztáhl ruku s ukazovákem, křivým jako dráp. „Podívejte se tam na toho mlynáře, na toho tlusťocha s hlavou jako dýně! Spatřil jsem ho včera — nebo to snad nebylo právě včera? — jak kráčí tklivou procházkou podle mlýnského náhonu a počítá hvězdy utopené na dně. A ty, krejčí, hubený a žlutý jako kus vosku, nezapřeš, že jsi onehdy dlouho hleděl do ouška jehly, jako by se ti tam míhala stará, zapomenutá vzpomínka. Stál jsem pod okny hospody a pozoroval karbaníky. Jeden z nich, zapomenuv přebíjeti, napjatě zkoumal obrázek červeného esa. Co na něm viděl? Pijáci se činili, aby se co nejdříve opili, něco něžného však bylo v jejich písních, něco žádostivého v kalných pohledech. Všichni marně prahnete po líbezné minulosti. Můžete ji míti! To, co je příčinou vaší zádumčivosti, je zde, opravdové až k slzám, nefalšované a sladké. První láska! Co jste se po ní natoužili, co jste se pro ni natruchlili! Vstupte! Vstupte! Jen blázen by ještě mohl váhat!“

Svíčkař Linke se přišoural od svého krámu, truchlivě zatroubil do barevného kapesníku, smekl čepici a otřel si jím rozpačitě lysinu.

„Nevadí,“ šeptal mu horečně přes rameno lékárník Bayer se zježenými kníry a vyboulenýma očima, „nechťsi v tom jsou čáry, nechťsi je to jen pekelné mámení, půjdeme se tam přece podívat, za tu legraci to stojí.“

„Ano, ano,“ přikyvoval svíčkař a plaše se rozhlížel, neslyší-li ho žena.

Policajt Mušek tlumeně rozmlouval s listonošem Hájkem. Kdyby nebyl ve službě, byl by první, který by to šel okouknout. Takhle to bohužel nejde. Povinnost je povinnost. Na chodníku před lékárnou šermoval rukama mlynář Tajchman, rosolovitá hora tuku. Přemlouvali ho, ale on se statečně bránil.

„Copak nemá nikdo špetku odvahy? Copak nám nikdo nevěří?“ horšil se cikán a bušil se vztekle do prsou, až se mu kovové knoflíky na vestě rozcinkaly. „Nadarmo jsem vás zval, nadarmo jsem vás přesvědčoval!“

„Je to přece jen zajímavé,“ vykládal rada Denk záloženskému pokladníkovi Páskovi, zamyšleně svíraje jeho rameno, „ten chlap má — jak bych to řekl — jistou vyřečnost, to se mu musí přiznat.“ Oba byli prostovlasí, jak vyběhli ze svých kanceláří.

Konečně se dav pohnul, aby propustil koláře Falgeho, rudého až po kořínky vlasů.

Kolář se uctivě sklonil nad kukátkem. Nikdo ani nedýchal. Dlouho se díval, nic neříkal, pak se náhle prudce vztyčil a zamnul si čelo, jako by ho jímala závrať. Druhou rukou lovil tápavě v zadní kapse kalhot.

„Dál, jen, prosím, dál,“ naléhal mladík s nízkým čelem, přijímaje od něho peníze.

Tři muži současně se rozběhli ke stanu, mezi nimi mlynář. První, pokladník Pásek, se nejdříve upejpavě chichtal, ale smích ho brzy přešel, odcházel od sklíčka pokorně jako beránek. Druhý, švec Houska, jen vyjeveně kroutil svou rozcuchanou, zrzavou palicí. Když opouštěl stan mlynář Tajchman, koulely se mu po masitých tvářích slzy jako hrachy. Mlynář pláče! Teď najednou chtěli vidět všichni, co viděl on. Celý houf se jich hrnul dovnitř. Lékárník se svíčkařem byli ke vchodu do panoptika téměř doneseni.

Před Fajtovčiným stánkem si šuškalo několik paniček, které opustily své kuchyně, nedbajíce nebezpečí, že se jim oběd připálí. Co tam ti mužští mají? Zakládaly ruce v bok, natřásaly se, sledovaly tlačenici nevraživými pohledy. Kejklíř beztoho lhal, jsou tam nějaké nemravnosti. Proč se to nezakáže?

„Jen ať se páni pobaví, jen ať se pobaví,“ skřehotala Fajtovka a smála se, až se ohýbala.

Rada Denk blahořečil okolnosti, že nemá klobouk, aspoň mu nepřekážel, když přitiskl oko ke kukátku. První letmý pohled na něho zapůsobil jako rána — rázem byl přenesen o dobrých třicet let zpátky do minulosti. Nemůže být ani nejmenší pochybnosti, že tohle je stará farská stodola, která předloni vyhořela, a před ní stojí a čeká — ano, ano, to je Blaženka Krejsová, radostně mu kyne a trochu se pýří. Blaženka Krejsová s těmi svými dětskými dolíčky v loktech a s ještě rozkošnějšími dolíčky v buclatých líčkách!

„Už jdu, už jdu,“ blábolí mladík Denk, ale v téže chvíli je udeřen do boku, to se krejčí Vitvar domáhá svého práva.

Pana rady se zmocnil hněv. Teď, když ji konečně zas našel, když jí může říci, co jí zapomněl pošeptat do ouška při poslední schůzce, má se jí opět vzdát, dokonce ji snad nechat napospas mlsným očím všeho tohoto hlučícího davu? Za nic na světě! Blaženka je jeho první láska a nikoho jiného! Také jim ji nedá! Žárlivost mu stoupla do hlavy. Chvatně se rozhlédl, pak s výkřikem vyrazil vpřed. Cosi jako mýdlová bublina mu prasklo před očima, stříklo mu na čelo chladnou sprchou. Stan byl tentam a Blaženka stála před nimi na louce plné kvítí. Zaváhala, pak mu vykročila v ústrety. Rozepjal paže a rozběhl se k ní, volaje její jméno.

Když lidé uzřeli, že rada shodil boudu a žene se nepříčetně za svým přeludem, rozlehl se po náměstí výkřik nevole, který však byl vzápětí vystřídán tichem plným úžasu. Nyní ji před sebou spatřili všichni, každý svou první lásku. Chudinka, urputně se bránila polibkům páně Denkovým!

První se vzpamatoval z ohromení mlynář. Rozčísl řady medvědími tlapami a popadl radu za límec. Lékárník však byl mrštnější a podrazil oběma nohy. Chvilku zápasili jen ti tři, jako by jim šlo o život, pak nastala všeobecná vřava. Kdekdo se vrhl do boje. Muži se zmítali v jediném klubku a vzájemně se zpracovávali pěstmi.

Bitka trvala přes zoufalý pokřik žen a přes nejapné chlácholení bázlivců. Zotvíranými okny marně voněly uvařené obědy. Teprve když na radniční věži odbila dvanáctá, začali se rváči vzpamatovávat z opojení. Uřícení, zkrvavení, s rozbitými lokty a s pošpiněnými obličeji vstávali se země a rozpačitě se prohlíželi. Nevěděli již, proč se vlastně seprali. Jeden po druhém zanechávali zápasu a nenápadně se vytráceli.

Poslední se zvedl s dlažby rada Denk. Měl na čele obrovskou bouli, z natrženého ucha mu kapala krev, byl celý uválený, ale vítězoslavně se usmíval. K prsům tiskl podupanou, rozkřáplou hlávku červeného zelí. Několik lupenů mnul nejistě mlynář mezi tlustými prsty.

„První láska,“ šeptal si pro sebe rada a hleděl do prázdna jako u vytržení.

Kolář Falge se na něho smutně usmíval. Pohrával si v dlani s vyraženým zubem. Policajt Mušek zahanbeně skrýval do úřední čáky svůj podrápaný obličej. Vitvar si ohledával natlučené koleno a Pásek zkoušel, nemá-li zlomenu klíční kost.

„Ale kde jsou ti dva ničemové?“ ptal se už poněkolikáté svíčkař Linke žalostným hlasem. Jako v odpověď ozvalo se z hořeního konce náměstí dueto tak pustého smíchu, až lidem na chodníku stydla v žilách krev.

„Fuj, to mě píchlo u srdce,“ zasténala Fajtovka a bezmocně dosedla na stoličku, bledá jako stěna.

„Kde jsou ti zatracení ďábli?“ opakoval Linke otázku, zachvívaje se vzrušením i strachem. „Vždyť to nebyl nikdo jiný než oni, pekelné stvůry, nepřátelé všech lidí!“ Marně se rozhlíželi. A na tom místě, kde ještě před chvílí se zvedal stan a zuřila bitka, doutnalo několik stébel trávy modrým sirnatým plamínkem.

Čtvrtý den

ÚTOK MRTVÝCH

Tři dny se mrtví rozhodovali, že korporativně navštíví městečko, jižjiž se chystali na cestu, ale vždy je zas přemohla lenost, rozešli se po svých hrobech a netečně zírali k obloze. Tuto váhavost si přinesli do nové existence z ticha dosavadního spánku. Zdálo se, že z výpravy nakonec sejde, ale tu vzal věc do ruky nedávno zemřelý cukrář Pařízek. Tento šprýmař, bývalý člen ochotnického spolku, si umínil, že vstup do městečka provede s patřičnou pompou. Vyčenichal, kam před týdnem zakopal pohodný pošlou herku fiakristy Béma, a v té chvíli měl zosnován celý plán. Proti hřbitovu leželo prostranství dobytčího trhu, kterého užívali okolní sedláci jako parkoviště svých povozů. Mrtví se musili spokojit s jedním, poněvadž měli jen jediného koně.

Za jasné měsíční noci zapřáhl Pařízek zdechlinu do žebřiňáku. Nástup trval dlouho, s mrtvými byla práce jako s malými dětmi. Sotva jich několik usedlo do vozu, již klímali, a za okamžik zapomněli, proč tam vlastně vlezli. Nežli se vrátil cukrář, který zatím verboval další, byl žebřiňák obyčejně zas prázdný. Nespolehliví nebožtíci ztratili zájem o švandu, pro niž horovali ještě před chvílí, a táhli po svém. Tak se stalo, že se strašidelná výprava vydala na cestu až za bílého dne.

Malebný a neočekávaný vjezd způsobil v hřbitovní ulici paniku. Do nářku a kleteb dospělých se mísil zoufa-lý řev dětí. Kdo mohl, schoval se ve svém bytě. Opozdilcům byly přibuchovány dveře před nosem. Ti, kdož byli zanecháni venku, hledali spásu v útěku. Dusot prchajících zburcoval ostatní městečko. Mrtví jedou! Mrtví jedou! Nešťastníci s vyvalenýma očima a se zježenými vlasy vnikali do cizích síní, rozptylovali se v nejodlehlejších uličkách. V patách jim skřípěla kola ponurého povozu. Náměstí se rázem vyprázdnilo. Domy byly pozamykány, rolety výkladních skříní staženy. Fajtovka se zachránila v Bayerově lékárně. Policajt Mušek, který tu byl proto, aby udržoval pořádek mezi živými, a nikoli aby vzdoroval mrtvým, se uchýlil do radničního průjezdu a upevnil vrata železnými háky. Kdejaký pes vyl žalostně a táhle.

Pařízek seděl majestátně na kozlíku jako dvorní kočí na císařské svatbě. Nehledě k zelenavému odstínu pleti a k odulosti zaviněné pokročilým rozkladem, mohl být docela dobře pokládán za živého. Žebřiňák drkotal po dlažbě, a ačkoli se cukrář snažil krotit bujnost svého vraníka a jel co nejpomaleji, ozývaly se z něho vzteklé skřeky a tlumené bědování. Několik nejstarších mrtvých, kteří dosud jakž takž drželi pohromadě, nesneslo ustavičné otřásání a zvolna se sesouvalo v pouhé hromady kostí. Pevnější a mladší z výletníků byli zcela lhostejni k úpění kamarádů. Městečko v nich probouzelo staré vzpomínky, a jejich zájem rostl od minuty k minutě. Rozhlíželi se, kynuli známým střechám, hulákali, potřásali cáry svých rubášů a nevšímali si drolících se páteří a rozpadávající se práchniviny.

Vůz zastavil na náměstí a setkal se s tichem, hrobovějším ticha hřbitovního. Domy hleděly hluše. Ani záclona se nepohnula. Takového přijetí se ovšem nenadáli ti, kdo ještě prve projevovali tolik nadšení. Reptali, a někteří se pustili zhurta do Pařízka, který jim nasliboval pravé rodinné uvítání, spojené se slzami a polibky. Herec, lítostivě vzpomínaje svých starých zásluh, sám zažíval hořkost nevděku a nebyl nikterak proti tomu, vymstít se rodákům důkladnou výtržností. Nejdřív se však chtěl ještě pokusit o smírné narovnání. Ve svých bílých ponožkách, v černém kabátě, na zádech rozpáraném, se vyškrábal na obrubeň kašny, a jako pravý vojevůdce si vyžádal klid pouhým vztažením ruky.

„Hej, vy tam za těmi okny,“ ujal se slova, otáčeje kalné zraky po všech čtyřech frontách mlčících domů, „jak tomu je dávno, co jste nás častovali věnci, papírovými květinami, a pálili nám svíčky? Pokrytci, je to hanba, že se k nám teď nechcete hlásit! My jsme přijeli s dobrou vůlí, nechceme od vás nic jiného, než abyste nám otevřeli své příbytky, v nichž jsme se narodili a které byly kdysi naše. Přece snad nejste tak pošetilí, abyste se nás báli? Teď již mezi námi není podstatného rozdílu,“ dodal filosoficky, „nejsou žádní mrtví, všecko je živé, anebo, chcete-li, všechno je mrtvé. Provolávám slávu těmto zajímavým okolnostem a dávám vám pět minut na rozmyšlenou!“

Těch pět minut vyčkali mrtví celkem trpělivě, když však lhůta minula, aniž se v domech co pohnulo, začali se ohlížet po kamenech. Těch však, žel, na náměstí nebylo, zato stál před podloubím hospody U božího oka opuštěný krámek hokyně Fajtovky. V mžiku byly ošatky vyprázdněny, láhve rozbity, pytle obráceny naruby, a do zarputilých oken lítaly brambory, mrkve, kedlubny, rajčata, ořechy a kyselé okurky. Sklo řinčelo, na důstojných omítkách přibývalo skvrn. Cukrář se pokoušel ze své tribuny útok řídit, povely však zanikaly ve všeobecné vřavě. Obsah stánku již nestačil tolika rozčileným rukám, naštěstí tu byla ještě jiná munice — kosti rozsypaných nebožtíků. Zelenina, brambory a ořechy byly nahrazeny zažloutlými hnáty, lebkami, články prstů, obratli a přelámanými žebry. Leč i tato zásoba byla brzy vyčerpána. Kostrouni, kteří vydrželi transport, byli nyní rozmontováváni dychtivýma rukama nemilosrdných soudruhů. Do ďábelského skučení rozvášněných útočníků se mísil zbabělý klapot hrůzy bezmasých čelistí a chabé protesty demolovaných obětí.

Generál Pařízek pozoroval s chmurným úžasem zkázu vlastní armády. Žalostný konec tažení se zdál neodvratný, ale herecký mozek zavčas vypotil záchranný nápad:

„Do školy!“ zahřměl mocným hlasem. „Do školy, na pomoc vězněnému bratru!“

A když se k němu vytřeštěná bělma očí a hlubiny prázdných důlků nechápavě obrátily, vysvětloval jim s výstižnou gestikulací, že ve školním kabinetě je zajat ubožák jako oni, mrtvý jako oni, oddělený od všeho ostatního světa čtverou skleněnou stěnou. Heslo se ukázalo velmi účinné. Nebožtíci se hnali za náčelníkem a na náměstí osiřela koňská mrcha, věsíc hlavu před prázdným žebřiňákem.

Houf s cukrářem v čele táhl úzkou ulicí vzhůru a srotil se před školní budovou. Zatímco se vítězný proud mrtvých valil chodbou ke schodišti, sešli se svorně ve dřevníku ředitel Kruš se školníkem Škopkem. Byli schouleni za kupou polen, poulili hrůzou oči a ani nedutali. Pařízek a jeho tlupa stanuli v přírodopisném kabinetě před vzorným kostlivcem, výbojně hledícím z útrob skříně.

„Bratře,“ řečnil cukrář s emfází, „hle, zmrtvýchvstání, o němž se ti nesnilo! Pojď, tvé zalářování je u konce, svoboda tě volá!“

Ochranná skla byla roztříštěna. Avšak běda! Přišlo se na to, že skelet je nabodnut na železné ose jako motýl ve sbírce, že hlava nepatří k hrudi a hruď k okončetinám. Osamělý chuďas, záplatovaný jako zvetšelá spodnička, dokonale bezmocný v pýše svého zjevu, vzbudil rázem veselí místo soucitu. Mrtví již dlouho toužili po trošce psiny, byli syti vší té ponuré vážnosti, a nyní se šklebili, pošťuchovali, váleli se po podlaze jako pominutí.

Tato volná zábava byla mezníkem, o který klopýtl těkavý intelekt mrtvých. Když se dosyta vysmáli, náhle je všechno omrzelo. Marně vléval herec plamenná slova do jejich netečných uší. Ztichli, pozbyli zájem o pomstu i o městečko, vytráceli se jeden po druhém. Ještě nějaký čas bloudili bezcílně ulicemi, potom si však našli cestu ke hřbitovu, vábeni větérkem, který odtamtud vál a donášel k nim líbezný pach rozvalených hrobů.

Pařízek pobíhal obětavě po Olšině, snaže se znovu seřadit své rozptýlené sbory, leč bezvýsledně. Nezbylo mu než se vzdáti své bláhové umíněnosti a dát se týmž směrem, kterým odklopýtali jeho přátelé. Zdechlina Bémovy herky zůstala samojediná uprostřed náměstí. Znuděným zrakem pozorovala spoušť kolem sebe, líně ukusovala sporou trávu mezi kamením dlažby, potom však i ji přestala bavit ta bezúčelná nehybnost. Zabrala, objela kašnu, zabočila do Panské ulice, minula ulici poštovní, překodrcala most přes mlýnský náhon, a pustila se i se svým prázdným povozem po silnici k rosochateckému lesu.

Kruš se Škopkem se vyhrabali z dřevníku teprve tehdy, když kolem nich zavládlo opět ticho, nasvědčující tomu, že mrtví opustili školní budovu. Nepřemýšleli tuze o příčinách tohoto zjevu, mnohem více je zaměstnávala otázka, je-li už venku zcela bezpečno. Ředitel posílal na výzvědy školníka, a školník se zase osměloval spoléhati na ctnosti ředitelovy. Rozhlížejíce se vpravo vlevo, konečně se vyplížili z prolomených vrat. Na liduprázdné ulici zmateně stoupla jejich odvaha. Puzeni zvědavostí se rozhodli, že si prohlédnou městečko, jak asi vypadá po útoku.

Na náměstí se jim naskytla zajímavá podívaná. Všechna okna byla vytlučena, zdi byly potřísněny kyselými okurkami a rajskými jablíčky, na dlažbě i na chodnících se povalovaly lebky a hnáty, jako by nějaká smršť byla vymetla kostnici. Poněvadž jim z toho bylo trochu nanic, dívali se víc vzhůru než dolů, a tak se stalo, že ředitel šlápl celou tíhou své lakové polobotky na jednu ze ztrouchnivělých lebek. Zvuk pukajícího hrnce ho upozornil. Poskočil jako bodnutý šídlem a instinktivně pohlédl k zemi. Mohl ještě spatřit špičku ostrého jazyka, olíznuvší rozchlíplé sanice — pak se skácel jako kus dřeva do náruče svého služebníka.

Mdloba byla ovšem docela zbytečná po všem tom dosavadním heroismu, neboť domnělý jazyk mrtvého nebyl ničím jiným než ocáskem černého mloka, který se schovával před ředitelovým podpatkem v nitru přirozené skrýše.

Pátý den

V KOSTELE

Děkan Velich ohlásil na neděli veliké kázání, spojené se slavnou mší a s přijímáním školních dítek. Městečko projevilo pochopitelný zájem — proudy lidí se hrnuly ke kostelu už půl hodiny před počátkem obřadů, aby si zajistily místo. Nelze popsati ohromení prvních příchozích, když nalezli chrám načpělý pudrem a voňavkami, kazatelnu okrášlenou pukétem z exotických květin a kruchtu plně obsazenou neznámým panstvem.

Krásné, hluboce dekoltované dámy seděly nenuceně v lavicích jako na divadelním balkóně, šustily hedvábím a blýskaly šperky. Kolem varhan a u zábradlí stáli bledí šviháci ve fracích, ztužených naškrobenými náprsenkami, s oslnivě bílými zuby a ohnivými zraky. Lidé, shromažďující se v chrámové lodi, se šeptem jeden druhého dotazovali, co je to vlastně na kruchtě za vzácnou návštěvu, leč ani kostelník jim nedovedl dát uspokojující odpověď.

Vzrušení vyvolané přítomností tak skvělých hostí způsobilo, že ohavný, charakteristický zápach, vycházející z chrámové předsíně, byl postřehnut teprve tehdy, když kostel byl doslova nabit věřícími. Hlavy se znepokojeně obracely. Vlna zezadu donesla od úst k ústům strašlivé vysvětlení. Dříve než starý děkan vystoupil po točitých schůdcích na kazatelnu, aby se oddal rozjímání v otevřené tlamě velryby, bylo každému známo, že do předsíně se vkradli nebožtíci. A ti na kruchtě? Vnuknutí modlivé Gebertky doplnilo zlý obraz situace: návštěva z pekel. Vzadu mrtví a nahoře ďáblové! Ustrašený dav skládal všechnu naději v nadpřirozenou moc šedovlasého muže, oděného vyžehlenou komží, který právě zahájil kázání ve jménu božím.

Šum na kruchtě pietně ustal, krásné dámy přiložily k podmalovaným očím kukátka a páni se naklonili přes zábradlí, prozrazujíce mlčenlivý zájem. Ovečkám dole se ulehčilo, očekávali od těch nahoře spíš hrubý smích nebo skřehotavou kočičinu. Lékárník Bayer se dokonce ze své panské lavice před hlavním oltářem usmál na pekelníky s vděčným porozuměním.

„Bůh jest věčný,“ ujišťoval děkan věřící, chvílemi vrhaje neklidné pohledy ke kruchtě, „nemohl umříti, žije!“ (Několik hlav se nedůvěřivě vztyčilo.) „Události, které vás skličují, jsou jen trestem za vaše hříchy. Důvěřujte bez výhrady nezměnitelným článkům katechismu! Obnovte v sobě víru, zviklanou náboženskou lhostejností, a všechno pomine. Je mezi vámi někdo, jenž pochybuje? Potřebujete důkazy? Ne, bůh nezemřel. Ve zjevování falešných andělů, v rejdech ďáblů, ve vzkříšení mrtvých můžete rozpoznat jeho nevyzpytatelný úmysl. Vše je dílem jeho svatých rukou. Dějí se zázraky. Kdo jiný je může konat než bůh?“

„To je omyl,“ ozvalo se do nastalého ticha z kruchty vážným, poněkud smutným hlasem. „Zkreslujete fakta buď z nepochopení nebo záměrně. Zázraky nezačaly, nýbrž skončily. Není již zázraků. Zázrak smrti, zázrak trvání, zázrak vzrůstu — vše je totam.“ Mluvčí, stojící v popředí, právě uprostřed, si přejel útlou rukou hladce učesané černé vlasy a zkřivil rty k hořkému úsměvu.

Davem zatetelil strach jako vítr klasy. Děkan pohlédl zděšeně do tváře toho, který mu s tak drzým sebevědomím odporoval. Šíje mu zrudla malomocným vztekem. Strhl ze zdi kříž a divoce jím zamával:

„Apage, satanas!“

„Nebuďte pošetilý,“ pravil švihák unaveně, „tímhle mě nemůžete vypudit. Jsem zproštěn závazků, jež mi uložil zemřelý vítěz. Sama skutečnost, že odtud neodcházím, dostatečně prokazuje pravdu mých slov.“ Děkanovi, který na něho zíral s neskrývanou hrůzou, svitlo v očích novou nadějí. „Vidím již,“ zvolal, „že i já jsem byl velikým hříšníkem. Jen proto mě můj Pán nyní tak pokořil. Ale slyš, ty vlku v rouše beránčím! Je-li všechno takové, jak tvrdíš, proč proti mně nepoužiješ veškeré své temné moci a snažíš se mne jen omračovat neplodnou polemikou? Shromáždili jste se tam nahoře jen z dopuštění božího. Až se mu uráčí, smete vás jediným rozmachem své velebné paže právě tak, jako vás už jednou smetl do hloubky podzemí. Všechna vaše nestydatá sláva je jen prach, zvířený jeho trestajícím dechem.“

Pak se obrátil k věřícím: „Na nás je, abychom se před ním pokořili a vroucně ho prosili za odpuštění hříchů. Budeme se káti, a on se ustrne.“

„Neustrne, nemůže. Je mrtev,“ tvrdošíjně opakoval ďábel. „Jeho dědictví bude mým, protože jsem po něm nejsilnější. Proč vás nezdrtím mocí? Nevadíte mi. Jsem klidný. Jsem moudrý. Nejsem mstivý, jako byl on!“ Děkan poznovu vzplanul vztekem. Několikrát zalapal po vzduchu, ale nepřišel na pádnou odpověď. V návalu zoufalství popadl vázu s podivuhodnými květinami (galantní pozornost pekel), aby jí mrštil po řečníkovi. Proměnila se mu v rukou v pršku smaragdového chmýří, které se tiše sneslo na hlavy užaslého davu. Děkan klesl na kolena, opřel čelo o okraj kazatelny, a jal se modlit a naříkat v směsi jakési obludné hysterie.

„Uklidněte se, pane,“ pravil důstojně ďábel, „nemám v úmyslu vás urážet. Nemohu jen strpět, když tu povídáte něco, co se nesrovnává s pravdou.“

Na tato slova odpověděli věřící pochvalným zamručením. Zdálo se, že děkan přeslechl tento nepopiratelný projev sympatie, adresovaný nepříteli. Těžkopádně povstal a bez hlesu sešel dolů do sakristie, aby se připojil ke mši. Zřejmě se ještě utěšoval, že ďáblové podlehnou mystické síle obřadů.

Překvapením však dnes nebylo konce. Na nesmělé zaklinkání zvonečku se ozvala hudba tak čistá a sladká, jaká ještě nikdy nevyšla ze starých varhan. Všechny tváře se mimoděk obrátily ke kruchtě. Ten, jenž prve mluvil, nyní hrál. Seděl nad rejstříkem a kýval se ze strany na stranu, podléhaje kouzlu vlastního umění. Napudrované dámy na něj hleděly s vlahou něhou. Šviháci skláněli zasmušile hlavy.

Děkan musil ovšem také vědět, kdo hraje, nevšímal si však ničeho, zaujat bohoslužbou, jíž se oddal celou duší. Byla-li vstupní melodie neslýchaně krásná, k čemu lze přirovnat to, co následovalo? Varhaníkovy píšťaly zněly tak slavnostním smutkem, že ani jediné oko nezůstalo suché. Tóny uchvacovaly nahá srdce, drtily je beznadějí a strhovaly v propast bolestné rozkoše. Mnozí povstali a obrátili se ke kruchtě celým tělem, zapomínajíce na mši. Zasmušilý, vzdorovitý děkan chodil jako stroj z jedné strany oltáře na druhou, robil chleby, naléval víno, bůhví čím obrněn proti čarovné hudbě. Evangelia četl hrozným hlasem, žehnaje, gestikuloval jako šílenec, a když se kostelník zahleděl ke kůru a zapomněl zazvoniti, vytrhl mu zvoneček z ruky a sám si odzváněl. Třikrát musil volat, aby se děti připravily k přijímání, než se jeho pomocník vzpamatoval a sešikoval drobné ovečky.

Když se přiblížila tato část obřadů, bylo lze pozorovat mezi ďábly jakési pohnutí. Varhaník ztlumil hudbu natolik, že bylo zřetelně slyšet vzrušený tlukot srdcí. Děkan, sestupující s oltářních stupňů se zlatým kalichem v obou rukou, se zadíval vítězoslavně na kruchtu. Sotva však první z dětí přijalo hostii, vykřiklo a dalo se do pláče. Druhé rozhodilo ruce a počalo zvracet. S kůru se ozval varhaníkův hlas, tichý a důtklivý:

„Co je to za nesmysl, dávat dětem tělo pět dní mrtvého pánaboha?“

Bouře nevole se rozpoutala. Matky vyběhly z lavic a zmocnily se svých dětí. Ne, ne, něco takového se nesmí dít! Je již věru na čase vše skoncovati. Nastala vřava. Otcové odnášeli své potomky v náručí. Rychle s nimi ven, na čerstvý vzduch! S kletbami a jekotem odporu byly zadní řady tlačeny předními. Konečně jim nezbylo než jít a prorazit děsnou blokádu mrtvých.

Vtom však nastalo neočekávané uvolnění. Shledalo se totiž, že v chrámové předsíni nebylo vůbec žádných nebožtíků. To, co tam po celou dobu bohoslužeb tak ohavně páchlo, byla jen kropenka, nic jiného než kropenka se svěcenou vodou!

Před kostelem se utvořily rokující hloučky. Zevnitř pořád ještě hřměly varhany. Jaké to varhany! Nejnadšenější se seskupili u vchodu na kruchtu, připraveni přivítat ovacemi mistra hudebníka. Debatovalo se o vzácných vlastnostech příštího vládce vesmíru. Ženy rozhodně chtěly ještě jednou zhlédnout dokonalé róby pekelných dam.

Poslední vyběhl z kostela děkan. Nikoli sakristií, ale hlavními vraty. Zapomněl se vysvléknout, a v obřadním rouchu pospíchal k faře. Nikoho si nevšímal, neodpovídal na rozpačité pozdravy, mračil se jako lucifer. Být poražen ve vlastním kostele!

Odkopávaje albu, třísnil ji blátem podpatků. Jeho oděv byl tak slavnostní! Jeho chování tak nesmyslné! Oči metaly blesky. Zářil zlatem.

Šestý den

ÚNOS

Vzduch byl tichý, slehlá tráva byla tichá. Pod schýlenými olšemi mírně bublal Mlýnský potok. Márinka Kadavá odložila knihu, opřela se o stěnu besídky, obrostlé psím vínem, a zavřela oči. Okamžik mrákotného zapomenutí, závratné padání do tmy — po chvíli však již jen pouhé nevidění, které počínalo být nudné. Raději opět vzhlédne. Leč — co to? Polekala se, divže nevykřikla. Vše bylo zas takové jako dřív: matné, zapadající slunce, rudě zbarvené listí psího vína, pruh zežloutlého rybízového křoví — jen ten člověk zde prve nebyl. Kde se tu vzal? Jak se sem dostal? Na kládách, narovnaných u plotu, seděl bosý tulák s uzlem přes rameno a s potměšilým úsměvem přikládal k ústům píšťalku o osmi dírkách.

Černé vlasy se mu vykrucovaly nad čelem v chocholky podobné růžkům, jiskrné oči ulpívaly na dívce. Má-rinku pobuřovala přítomnost tohoto otrhance, současně ji však činila malátnou. Chtěla vstát a utéci, ale nebyla schopna pohybu.

„Vše jedno,“ pomyslila si, jenom otočila hlavu stranou, aby unikla všetečnému cizincovu pohledu.

Velmi opatrně a s rozmyslem zapískal tulák na svůj primitivní nástroj. Tón a opět tón, zdráhavě s přiměřenou pauzou, leč naprosto bez melodie. Trhalo to uši.

„Zbytečně jsem se bála,“ pomyslila si Márinka, „ten člověk je asi slabomyslný.“

Zvuky ze dvou konců světa se k sobě váhavě blíží — tenký a čilý, tlustý a líný. Sešly se chvějivě, nejistě, leč — jak to zabolelo! Jako tříska zadřená do samého srdce. A jako prška krvavých krůpějí se tříští svazek laškovně vtíravých not.

„Ach!“ Nemohla, nemohla zadržeti vzdech a vyčítavě pohlédla na pištce.

Zpozorněl, opakoval svůj tón, přidal dva nové, nižší a vyšší, píšťalka zaplakala nesouzvučným trylkem. Hvízdal, hvízdal, stále totéž, stále totéž se zlověstnou vytrvalostí. Márinka si přejela rukou čelo. Nechtíc povstala, nohy se pod ní chvěly. Ušklíbl se, vyklepal z píšťalky sliny a nasadil ji ke rtům znovu.

„Co to děláte?“ vykoktala dívka plná zmatku, a učinila k tulákovi dva vratké kroky.

Zamračil se, neodpověděl, foukal do svého nástroje jako ďas, z očí mu sálal zlý plamen. Konečně po trapné námaze nový útvar volání. Márinka vykřikla, chytila se za prsa a zhroutila se do trávy. Když se opět vzpamatovala, spatřila na cizincových rtech úsměv skoro vlídný. Seděl dosud na kládách, ale již nehrál. Ťukal si píšťalkou na záplatované koleno.

„Teď vás znám,“ řekl vesele.

„Co?“

„Teď vás znám. Už jsem vás našel.“

„Nerozumím vám,“ pravila unaveně, a pořád si ještě tiskla dlaň k místu, kde se pomalu uklidňovalo poplašené srdce. Ne, nevzmohla se na hrubé odbytí.

„Mám vás, víte?“ vysvětloval ochotně. „Našel jsem váš tón. Teď půjdete se mnou, kamkoli se mi zachce. Jste má.“

Zbledla.

„Kdo vlastně jste?“ zeptala se s úzkostí v hlase.

„Hledač tónů.“

„Hledač tónů?“

„Nechápete? Vždyť to je tak prosté! Naslouchala jste někdy ozvěnám svého hlasu v prázdné místnosti? Při jedné notě se stěny rozezvučely vaším výkřikem. Zahřejte na klavír — v jisté chvíli vám bláznivě odpoví sklenice na příborníku, nebo talíř, zapomenutý na stole. Vy, lidé, jste jako ty stěny, jako ty sklenice: zladěni určitým způsobem. Dostat vás není tak těžké, jak se zdá. Stačí najít ten pravý tón, pak se neubráníte, je to váš osud.“

„A jak jste sem, prosím vás, přišel?“ zeptala se smutně.

„Ach, kudy jinudy, potokem! Dlouho a upřeně jsem vás pozoroval, proto bylo takové ticho. Zavřela jste oči. Máte řasy jako hedvábí a krásné světlé vlasy, jste štíhlá a přitom plná. Měl jsem štěstí, brzy jsem vás našel.“

Nedůvěřivě se usmála.

„Nu, teď už to není tak zlé, viďte?“ povzbuzoval ji. „Už to ani nebolí. To vždycky jen ze začátku, pak je to pěkné jako sen. Uvidíte, jak vám při tom bude dobře!“ A přiložil píšťalku k ústům.

Instinktivně si zacpala uši, ale přece slyšela jako z veliké dálky zvuky tak známé, zádumčivé jako prahlé dětství, horoucí jako hlas lásky. Zazněly znovu, neúprosně, poroučely plachému bílému chrtu, aby se vrátil. Bylo by bláhové vzpírat se, když pánův hlas volá tak vlídně! Ještě okamžik, a Márinka ležela u tulákových nohou, prudce oddechujíc.

Hleděla na něj zespodu a viděla, jaké má zahrocené a chmyřnaté uši, rozpoltěná ústa, zorničky úzké a obdélné. Na bradě mu rostl zlatistý, řídký, hebký vous.

„Kde jen jsem vás to už viděla?“ ptala se zaníceně. „Kde to asi bylo?“

Usmál se. Rty odhalily skvělý chrup, bílý jako mléko. Byl mladý, voněl — čím jen voněl? Letní mezí, jarem modřínového háje, mlhou soumraků, podzimními dešti. Odkud přišel? Kdož to ví? Záleží na tom? Naprosto nezáleží. Seděla v trávě a opravdu jí bylo dobře. U plotu rostla husí mochna, pozdní květy, zapomenuté květy.

„Copak dělá vaše maminka?“ rozhovořil se tulák. Šedé oči na ní ulpívaly s něhou, ale věděla, že jsou zrádné.

„Vždyť já už žádnou nemám. Umřela mi, když jsem byla ještě malá.“

„A čímpak je otec?“

„Doktorem.“ Vila z mochny věneček, vzpomínajíc něčeho dávného, her s loutkami, svatojánských ohňů, tajemné noci devatera kvítí.

„Co je to vlastně, doktor?“

„Inu, doktor. Léčí lidi.“

Krutě se zasmál. „Léčí docela zbytečně, smrti nikdy nevyléčí. Jestlipak ho máte ráda?“

Podivila se. Jak by ho neměla ráda, svého hodného tatínka?

„A ještě někoho jiného máte ráda?“

Prudce zavrtěla hlavou.

„Cožpak sebe — sebe nemáte ráda?“

To je divná otázka. Vlastně — má. Má se ráda. Má se hrozně ráda. Odmalička ji všichni hýčkali, služky, Marta, a nejvíc tatínek. Také pacienti, kteří k nim chodí, ji mají docela rádi. A ona zas je ke všem lidem vlídná.

Ne, ráda je nemá, to se nemůže říci. Zato má ráda zvířata, ptáky, stromy. A také předměty. Svou pohovku, svůj stolek, svou postel...

„Och, postel!“ Tulák se rozohnil. „Také já mám svou postel. Postel z kvítí! Vonnou postel pro tuláka. Nebe ji přikrývá, stromy ji chrání, ptáci mi na nich vyzpěvují. Spal jsem na ní sám, teď na ní budeme spávat dva.“

„Dva?“

„Ovšem, dva. Vy a já. Jakpak vám říkají?“

„Márinka.“

„Tak půjdeme, Márinko.“ Zastrčil píšťalku do tlumoku.

„Kam?“

Pokrčil rameny a mávl rukou, ukazuje kamsi do dálek. Poslušně vstala, žlutý věneček z mochny si vsunula do kadeří. Objal ji kolem pasu. Přitiskla se k němu úžeji a vykročila. Něco jí přišlo k smíchu. Domov? Pravda, kdysi to bylo důležité, teď to už není důležité. Přešli zahradu, vcházeli do studené, klenuté domovní síně.

„Počkej!“ vykřikla. Zula si střevíčky, svlékla punčochy, a byla také bosa.

Toho večera měli Olšinští prazvláštní podívanou. Slečna doktorova vyběhla z otcova domu v objetí mladého chlapíka s vandráckým uzlem, a nevšímajíc si zděšení sousedů, kráčela s ním rovnou k náměstí. Volali na ni, ale neslyšela. Zapřísahali ji, aby se vrátila, ale nedala se zadržeti. Houf dětí za nimi povykoval. Ani nebyla obuta! Blůzičku měla rozepjatou, trhan jí zastrčil do výstřihu svou chlupatou pracku. Bíle zasvítilo oblé rameno, kousek vzdouvající se hrudi. Zatknout nuzáka! Kdepak je náš starý Mušek? Nežli strážníka našli, zmizel pár v úzké uličce za radnicí. Bába Foustková je spatřila, jak utíkali přes strniska k třebošínské pískovnici.

O půl hodiny později se hnal přes náměstí doktor Kadavý s vlajícími šosy a s brýlemi v ruce. Proseděl celé odpoledne u lože umírajícího, který jakoby zázrakem nemohl umřiti.

„Márinko!“ volal, zabočuje do radniční uličky, v patách za ním jeho přátelé, ředitel Krus, rada Denk, lékárník Bayer.

Už se tmělo. Minul poslední svítilnu a stanul na samém pokraji polí, plných havranů, právě pod třebošínským úvozem.

„Márinko!“ volal úzkostlivě do kornoutku dlaní.

Nikdo mu neodpovídal, jen jako když foukáš do sazí, po každém výkřiku zavířilo vzduchem hejno černýoh ptáků. Chtěl běžet dále, ale chytili ho za šosy. Upadl. Rozbil brýle. Vlekli ho s sebou po náměstí, ač se vzpíral, zabouchli za ním vrata jeho vlastního domu a ztajili se na stráži.

Usedl těžce na schodech vedle Marty, své hospodyně, která tam kvílela už od samého večera jako přetékající hrneček slz.

Sedmý den

VRAŽDA A SEBEVRAŽDA

Metař Pecháček pil u Džbánu na oslavu nového světského řádu celé odpoledne a celou noc. Ráno vrávoral domů. Daleko nedošel, před poštou potkal svou ženu. Měla šátek výhružně uvázaný pod bradou a zlobně blýskala očima.

„No servus, to je setkání,“ pokusil se o vtip jednooký, ale dostal důkladnou do čelisti. Leknutím se svalil na plot Gebertčiny zahrádky. Pomalu se sbíral a těžkopádně přemýšlel, má-li či nemá-li se pustit do sporu. Žena měla zřejmě převahu, byla střízlivá. Hloupé bylo jen to, že před holičským krámem stáli Bílek s Kvidem a řehonili se na celé kolo. Rozhlédl se, ale nezřel nic, čeho by se chopil. Nezbylo mu než dát se do toho s holýma rukama. Zařval, rozběhl se se skloněnou hlavou jako tur a udeřil do měkkého, sám nevěděl kam. Hlavní bylo, že to už nevypadalo tak potupně. K druhému výpadu se však nedostal. Tiše, ale zručně mu byly podraženy nohy, a na jeho tváře, opuchlé od kořalky, se lepily facky.

Obtížně vstával, byl bezbranný jako děcko. Jeho hlava však nebyla tak nevinná, šílený vztek v ní vřel. Co, dostat nařezáno před kamarády? A k tomu od hloupé ženské? Zachytil se plotu, zdálo se, že jen s námahou udržuje rovnováhu, byla to však jen hra, tajně, rukama chvějícíma se pomstychtivostí, otvíral za zády nůž. Pecháček se jinak se svou ženou poměrně dosti dobře snášel, ovšem svým způsobem, teď však šlo o to, stůj co stůj smýti pohanu. Vyskočil, rozmáchl se, a dřív než někdo z diváků mohl zakročit, vrazil zavírák ženě do zad. Nůž zajel až po střenku a pevně uvízl v ráně. Jednooký okamžitě vystřízlivěl. Zamrazilo ho poznáním něčeho neodčinitelného.

Velmi zajímavé však bylo, že se vůbec nestalo to, co mělo podle všech předpokladů nyní následovat. Žena sice vykřikla leknutím, dokonce se pitvomě zašklebila, sáhla si rukou na záda a nahmatala trčící tam nůž, nezhroutila se však pod smrtící ranou, nýbrž ihned začala muži strašlivě láti. Bílek s Kvidem a ještě asi tři náhodní svědci té scény užasli víc než prve při útoku rozzuřeného rváče. Rázem se vyvinula nová situace. Pecháčkovi otrnulo, když žena snesla ránu nožem jako bleší štípnutí. Podnícen urážkami, jimiž ho častovala, zmocnil se s pravým válečným štěstím svého zavíráku a bodl znovu, tentokrát do prsou protivnice. Žena zaječela ještě pronikavěji a popadla ho za pačesy. Pecháček bodal a bodal jako pominutý. Nůž se zbarvil krví, ale to bylo také všechno. Pecháčková neochabovala, nepadala do mdlob, nebyla mrtva — byla nezranitelná! Bílek a ostatní se zvědavě seskupili kolem záhadného divadla. Pomalu jim počalo svítat.

Jediný, který dosud nic nechápal, byl jednooký. Sápal se na ženu, vrážel jí nůž do prsou, do krku, do břicha, tak dlouho, až se znavil. Pak bezmocně svěsil paže a vyjeveně se rozhlédl po publiku.

„Nejde to,“ blekotal, „ale koukejme se, ono to nejde!“

Zanechal bitky, a hle — Pecháčková se ukázala neméně mírumilovnou. Neočekávaně ztichla, pustila kořist opilcových vlasů, chvíli se bezradně točila na místě, pak si šla sednout naproti, na patník před hospodu U džbánu. Tam se nějak sesula sama do sebe, opřela ruce o kolena, schovala obličej do dlaní. Vypadala docela uboze, jako odložená loutka.

„Lidi, lidi, co tomu říkáte?“ sháněl jednooký kdejakého posluchače. „To jsem vám něco ukázal!“

Bílkův měděný nos zářil. „To on,“ ukazoval na metaře troubelí dýmky novým příchozím, „to on, Pecháček! Pane, jak do ní mydlil! A vidíte, neoddělal ji, pořád je živá! Jsou to věci, jsou to věci, toho jsme se nenadáli!“

Tak se v městečku Olšině seznámili s faktem, že se již upravdu nedá umírati. Pověst běžela od úst k ústům, vábila nové a nové zvědavce na místo zápasu. Nedá se umírati! Andělé to předpověděli, mrtví to potvrdili, ďábel v kostele to objasnil. Co však nyní nastane? Jak se bude žíti? Nebude se stárnout, nebude se růst! Něco velikého a pochmurného, věčnost života, lehlo plnou tíhou na lidská bedra. Radost vytryskla, ale byla to radost tak poznamenaná hrůzou, že ji ani nebylo slyšet zavýsknouti.

Zatím se jednooký u Gebertčina domku kasal před svými posluchači: „Dejte na kořalku, a já vám to ukážu ještě jednou. Bodnu až potud,“ ukazoval na noži, „jen tak, pro legraci. Kdo si přidá na tu podívanou?“

Ještě podivnější plán kula obrovská, šišatá hlava holiče Kvida. Jindy tak mnohomluvný, neúčastnil se rozprávky, přešlapoval, okouněl, na tváři grimasu, prozrazující zahloubání. Odběhl, a po chvíli se vrátil s provazem a s vysokou dětskou stoličkou. Vystoupil na ni a dlouho cosi kutil nade dveřmi krámu, kde se na rezavém háku leskl holičský talíř. Když byl hotov, zašermoval slavnostně rukama a zašklebil se do ulice:

„Tak, a teď zas já — koukejte se — tohle jste taky ještě nikdy neviděli. To bude zas něco jiného!“ Vsunul hlavu do připravené kličky (nikdo se ani nepohnul, aby mu v tom zabránil), odkopl stoličku — a již visel jako opravdový oběšenec.

„Hrbáč se oběsil! Uřízněte ho!“

„Nač? Jaképak věšení? Nic se mu nemůže stát!“

„To je psina!“ Bílek, aby dokázal, že to je opravdu psina, chytil se viselcových nohou a houpal se na nich s vítězným pokřikem. Holičovy rysy pomalu ztrácely svůj škleb, tvář se nadula, zmodrala, ústa se otevřela v hrozné zívnutí, nemotorný jazyk vyběhl.

„Ó — ó!“ Nejbližší ustoupili s výrazem odporu. „Pusť ho! Pusť ho!“ volali na Bílka. Nejvíc horlil hodinář Kmoch, rozkládal rukama, mával čepicí. Bílek ovšem nemohl vidět do tváře své živé houpačky. Pustil teprve tehdy, když ho vytrhli z rozjaření pádnými ranami pěstí do žeber.

A v té chvíli prošel sevřeným kruhem zvědavců bledý pán v černém saku, zastavil se s rukama v kapsách před oběšencem, malounko se usmál, rozhlédl se kolem sebe ironicky přivřenýma očima, a zmizel v davu.

„Kdo to byl?“ zeptal se kdosi nejistě.

Nikdo mu neodpověděl.

Nyní si přáli všichni jen jediné, aby byl holič rychle odříznut. Ukázalo se však, že celý ten povyk byl docela zbytečný. Kvido se pomalu probral ze své strnulosti, do tváře se mu vrátil jakýsi nádech ruměnce, jazyk opadl a zmizel v ústech. Zatápal nohama po stoličce. Ochotně mu ji přistavili, a on si pak již sám uvolnil na krku kličku.

„Nu tak, jaké to bylo?“ vyzvídal jednooký.

„Jaké to bylo?“ přidával se Bílek.

Holič mlčel. Byl podivně rozpačitý, ztrhaný v obličeji, neustále kroutil svou obrovskou, šišatou hlavou. Obecenstvu to připadalo tak neodolatelné, že se kuckalo smíchy. Nějaká babička ho nesměle poprosila o kousek provazu, ale on se tvářil, jako by ji neviděl. Děti okolo něho tančily:

„Oběšený! Oběšený!“

Vtom se pohnula Pecháčkova žena. Jak se jen mohlo stát, že na ni v té vzrušené chvíli nadobro zapomněli? Sesmekla se s patníku, a podpírajíc si rukou bok, učinila několik vratkých kroků.

„Kampak jdeš?“ volal za ní dobromyslně jednooký.

Mlčela, jenom si lépe uvázala šátek pod bradou. Pak vykročila o něco rozhodněji.

„Kam jde?“ ptal se Pecháček kamarádů, poněkud zneklidněn.

Nedovedli mu říci. Ostatně, pozornost všech upoutalo nyní výstřední chování holiče Kvida. Přecházel po chodníku, jako by něco hledal, chvílemi se nechápavě podíval na provaz, který držel v ruce. Náhle se zarazil, s vytřeštěnýma očima se zahleděl za odcházející Pecháčkovou. V těch očích bylo tolik smutku! Bez hlesu se za ní rozběhl.

„Copak to?“ podivil se Bílek.

Žena se na nároží Panské ulice zastavila a tam si na hrbáče počkala.

To bylo přespříliš: „Jaký to pár! U všech čertů, pěkně jim to sluší! Kampak si ji vlastně ten skrček vede? Pecháčku, dej si pozor na ženu!“ Předstihovali se v nehorázných vtipech. Smáli se, pošťuchovali, pak se semkli v houf a pustili se za nimi, puzeni zvědavostí.

Dvojice kráčela spěšně po náměstí, uhnula za radnici, dala se ulicí ke hřbitovu. Ke hřbitovu! Jdou snad na hřbitov? Ještě několik kroků, a zástup se zastavil: Už je tomu tak! Ne, tam se je nikdo neodváží následovat.

„Tak jsou snad přece jen mrtví,“ pravil ledově Bílek. Dýmka mu vyhasla.

Mrtví? Úděs zalomcoval davem. Někteří se rozprchli. Zbylí se ještě více shlukli, jako by se cítili bezpečnější, hřejíce se navzájem teplem svých dechů a živých těl. Sousedé z Mlýnské ulice se zamlkle vraceli domů.

„Jakpak ne,“ rozhovořil se hodinář Kmoch, když stál zas před svým krámem, mohl jsem si to myslit, že to takhle dopadne. Copak se už někdy podařilo něco zlého, aby po tom nenásledoval trest? Tak nebo onak, trest přijde vždycky. I když není smrt, je zas něco jiného. Možná, že je to ještě horší. A vůbec je to zvláštní — vypadá to, jako by na světě byla přec jen nějaká spravedlnost. Pánbůh nám umřel, ale spravedlnost zůstala. Tohle mi nejde na rozum.“

„Kdybyste se nerouhal,“ vyštěkla na něho Gebertka.

Pecháček stál stranou. Žmolil v hrsti zakrvácenou kudlu a svým jediným okem hleděl truchlivě ke hřbitovu. Ani jeho přítel Bílek se k němu nehlásil.

Osmý den

ČERT

Na mostě přes mlýnský náhon stál uprostřed hejna uličníků tučný, rezavý, ohyzdný, chlupatý čert a pitvorně se šklebil. Slehlá a drsná srst byla slepena blátem a rozkvašena boláky, vylysalá místa obnažovala černou, svraštělou a bradavičnou kůži. Nejdříve si myslili, že to je jen maškara, ale kravské rohy seděly pevně, kopyta i ocas s řídkou štětkou na konci byly nefalšované. Na krátkém, neohebném krku se otáčela hranatá hlava s krvavýma očima a s rozplesklým nosem, podobným čenichu.

„Ďábel! Ďábel!“ radovaly se děti.

„Nejsem ďábel, jsem čert,“ hájil se přihlouple. „Čert nebo ďábel, to je veliký rozdíl, víte? Ďábel je pán, je uhlazený a vznešený, nosí monokl, holí si vousy. Má krásné způsoby a líbí se dámám. Já se nelíbím nikomu. Nejsem pán, jsem chudák. Proč se tak smějete?“ a vycenil zkažené zuby v krvavých dásních.

„Jak je špinavý! Jak smrdí!“

Zachechtal se, až to zaskřípělo, a aby je ještě více rozesmál, hlasitě si pšoukl.

„Ty čerte ocasatý! Ty prase jedno!“

Rada Denk byl první, kdo objevil čerta mezi dětmi. Odběhl si z kanceláře na poštu s dopisem, ačkoli mu bylo známo, že se schránka již týden nevybírá. Nevěřil ani svému zraku. Je to nějaký zatoulaný medvěd, nebo snad opravdu čert? Konečně, dnes je všechno možné. Člověk se nesmí už ničemu divit. Mám tam jít? Váhal. Nechtělo se mu mezi uličníky, ale zvědavost ho přemohla. Posunul si klobouk do týla, založil ruce za zády a důstojně se přiblížil k povykujícímu hloučku.

„Copak to tu, děti, máte?“

„To je čert! Opravdovský!“ vesele hlásili kluci. Skákali kolem něho a metali kozelce. Jeden uchopil čertův ocas, nadzvedl jej, a s hurónským řevem ukazoval na jeho holou, červenou zadnici.

Čert se kamarádsky usmíval. „Takových nás tam je,“ vysvětloval, „nás starých, ale máme se moc špatně.“ Zamračil se a zahrozil k pošmournému obzoru: „To páni! Sami si navlékli bílé rukavičky, jedí jen samé pochoutky, pijí nóbl vína, a my abychom jim otročili. Hřbet mě ještě bolí od jejich ran!“

„Bijí vás?“ zeptal se rada s účastí.

„A jak!“

„Nemáte se dát. Ostatně, teď, když Stvořitelův zákon padl, je snad i váš služební poměr zrušen. Také vy jste zbaveni závazků. Patrně proto jste k nám přišel?“

„Ale kdepak! Utekl jsem, to je to.“

Loudali se k náměstí, Denk, děti i obluda. Lidé se za nimi užasle ohlíželi, přidávali se k nim. Hlouček rostl. Kumpáni od Džbánu vzali čerta mezi sebe. Bílek ho častoval jalovcovou, Bartoň si znalecky prohlížel jeho zvířecí tlamu. Jednooký s ním navázal důvěrný rozhovor o pekelných mukách. Jak se tam vede takovým vrahům, jestli se řádně rozlišuje pouhé zabití, a je-li opilství polehčující okolností.

Pokladník Pásek se přihnal s fotografickým aparátem.

„Prosím,“ volal udýchaně už z dálky, „udělejte mi maličké, jen docela maličké místo! Bude to hned. Račte se na chvilku tvářit co nejpříjemněji!“

Jakmile čert vystihl, že by se ze všeobecného zájmu dalo něco vytěžit, začal žebrat. Ukláněl se, natahoval pazoury s nestydatými drápy, kýval se v sádelných bocích jako stará běhna. Teprve když mu byla lékárníkem přislíbena polévka a něco od oběda, přestal se vrtět, aby mohl Pásek zachytit jeho snímek.

Sotva bylo po nudné proceduře, dožadoval se čert slíbeného oběda. Dalo jim hodně práce vysvětlit mu, že je teprve jedenáct, a že ještě není uvařeno. Připustil to s nespokojeným mručením. Dlouho pak nebyl ochoten k žádné švandě.

Krejčí Vitvar přišel s návrhem, že by mohl zatím předvést nějaké čáry. Takoví pekelníci ledacos dovedou, vzpomeňme si jen na ty dva kotláře, kteří na náměstí vystavěli stan se zázračným kukátkem, a to vše jediným mávnutím ruky. (Ta řeč nebyla Denkovi zrovna po chuti, ještě se mu nezahojily škrábance na rukou a v obličeji, které si utržil v zápase s mlynářem.) Čert se však nechal prosit. Že prý mu hlady kručí v břiše, že na to nemá sílu, že se mu zkrátka nechce. Když viděli, že přece povoluje, tleskali mu a vychvalovali ho, hladili ho po kostnaté hlavě. Ukázalo se však, že milý čert vůbec není na podobné produkce zvyklý, zřejmě nevěděl, jak do toho.

Lékárník mu napovídal: „Copak takhle oživit tamhlety kamenné svaté?“

Několik přítomných dam by však bylo raději vidělo nějaký faustovský zjev, Helenu, Achilla, Odyssea nebo Paridův soud. Pro Paridův soud se ihned nadchla i většina pánů. Svíčkař Linke si dal věc vysvětlit, a když mu to pověděli, namítal, že takové neslušné obrazy by jen zbytečně budily pohoršení.

„Když jste takový stydlavý, nemusíte se na to koukat,“ dopálil se rada.

Vznikla rozepře, již se zdálo, že se neshodnou. Když se konečně umoudřili, dopadlo to bledě. Čert uměl sotva tolik co nějaký pouťový eskamotér. Z radova klobouku vytáhl několik mladých kavek, naslinil si prst, foukal, a byl z toho motýl smrtihlav, ždímal celé proudy špinavé vody ze špičky svého ocasu. Nelíbilo se to, byl vypískán. Přešlapoval, drbal se v srsti, rozpačitě se šklebil.

Čím víc se blížilo poledne, přibývalo v hloučku kolem pekelníka hospodyněk, které byly až dosud zaměstnány u plotny. Čert větřil ve vzduchu vůni oběda a opět ožil. Dělal pukrlata, posílal na všecky strany hubičky, olizoval se, mžoural očima. Brzy měly na náměstí ženy většinu, neboť muži se již nabažili té stále stejné podívané.

Čert se potloukal dům od domu, kdykoli se zastavil, zastavili se i jeho obdivovatelé. Provedl-li nějaký hloupý kousek, rozlehl se burácivý smích. Fajtovce ukradl z ošatky hrst sušených švestek, byl však přistižen a musil utíkat, až mu od kopyt lítaly jiskry. Hokyně ho pronásledovala s koštětem až k radnici, a dlouho mu ještě klnula a hrozila. Kolář Falge mu podstrčil tabatěrku, ale čert mu ji vyrazil z ruky, tabák zavířil vzduchem, a nyní kýchal kdekdo. Manželka listonoše Hájka se do něho zavěsila, a za všeobecného veselí se s ním vodila po podloubí. Čert se ošíval, mrskal ocasem, odstrkoval dotěrnou paničku svými kravskými rohy.

Příklad Hájkové podnítil mladé dívky. Osmělily se, a daly se také do koketování s čertem. Házely po něm očima, chichtaly se, tahaly ho za bradu. To se čertovi náramně líbilo. Usedl na okraj chodníku před kořalnou, děvčata se kolem něho seskupila. Kyprá, vyzývavá Jindra Housková měla hlavní slovo a povzbuzovala ty, které se ještě trochu upejpaly.

„Čerte, chtěl bys mě za ženu?“

Smích.

„Nu tak, řekni aspoň, jestli se ti líbím! Och, ty hlupáku, nejsi ani dost málo galantní. To je vidět, že jsi starý mládenec!“

Tlačily se k němu blíž a blíž. Pošťuchovaly se, sdělovaly si šeptem poznatky, jež nebylo lze vyslovit nahlas. Čert byl jako na tmí. Poposedl, oči mu svítily, slintal. Nejvíc ho upoutal Jindřin hluboký výstřih. Najednou se po ní rozehnal. Byla mrštná, uhnula se mu, ale čert zachytil jinou, maličkou Hanu Hilmarovou, a již ji hnětl ve svém hnusném objetí, obličej i holou šíji jí pokrýval polibky.

Křičela, naříkala. Vyrvaly mu ji, ale slečna lékárníková přitom dostala hysterický záchvat a Tynka ze mlýna dokonce omdlela. Pak nebylo ovšem už na co čekat. Rozprchly se, jako když střelí do vrabců. Tynku odvlekly do Bayerovy lékárny.

Na druhém konci náměstí, u radnice, se začali srocovat chlapci. Smlouvali se o krvavé pomstě. Poslední událost v nich vzbouřila rytířské city, všichni se více méně pokládali za zneuctěné tou nestydatou bestií. Nejvíc horlil mladý Houska, který s Hanou chodíval v neděli po panském korze.

„Takhle to nemůžeme nechat, za tuhle troufalost musí být jaksepatří potrestán. Že nemá všech pět pohromadě? Že za to nemůže? Aha, vy si myslíte, že by měla nejdřív dostat nařezáno naše Jindra. To už zařídím, o to se nestarejte. Nemůžeme přece dopustit, aby nám takoví prostopášníci líbali děvčata, kterým nanejvýš tiskneme nesměle pod stolem ruce, nebo na něž v potu tváře skládáme nevinné básně!“

Tuze se jim do toho nechtělo, čert je čert, člověk nikdy nemůže vědět, ale pak se přece ozbrojili obušky. Čekali jen, až jich bude víc, až přijdou posily z Mlýnské ulice a z chaloupek za potokem, kde byli jonáci obzvlášť stateční a zvyklí na rvačky.

Nešli na čerta přímo, provedli útok obchvatem. Rozběhli se po skupinách do vedlejších ulic a vyřítili se teprve na Houskovo hvízdnutí. Pekelník se spokojeně, v blaženém sebezapomnění rozvaloval tam, kde ho děvčata zanechala, drbal se na zádech a těšil se labužnickými sny. Neměl ani potuchy o blížící se katastrofě. Tím horší bylo jeho probuzení, když seznal, že mu po hřbetě tancují hole.

„Au! Au!“ řval úpěnlivě. „To bolí! Au! Au!“ Vyl bolestí a poskakoval, neustali však, dokud se nedal na útěk.

Schoulil se pod sochou svatého Josefa s děťátkem nedaleko fary, aby si odpočinul a aby si v klidu ponaříkal. Zase ho bili, bůhví proč, kdekdo ho jen mlátí. Slibovali mu oběd, nedali mu nic. Litoval se, ronil slzy. Dlouho si však neposeděl. Nepřátelé ho našli a obklopili. Ze všech stran na něj začaly pršet kameny.

Vyletěl jako vystřelený šrapnel, chlupy zježené, hlavu v loktech, a s kňučením a chrochtáním zmizel v polích, černých havrany, v tajemné a zlověstné pustině, kde ležela obkličující armáda nespoutaných a neznámých sil.

Devátý den

KLEPNY

Pod náměstím, na nároží Mlýnské ulice, u domku pekaře Hilmara, potkala bába Faustlová bábu Drylku, matku sedláře Dryla. Faustlová nesla košík s nákupy do domácnosti své provdané dcery, Panuškové, ale Drylka dřela celou nůši. Co tam všechno měla, milý pánbůh ví. Dají-li se do hovoru dvě stařeny, učiní vždycky dobře, zbaví-li se svých břemen, protože takový rozhovor trvá leckdy hezky dlouho, a tak položila Faustlová svůj košík vedle Drylčiny nůše. Sluší se připomenout, že Drylka byla hluchá, naštěstí však byl hlasový orgán báby Faustlové více než vynikající.

Za jiných okolností by byly obě dámy, které se přes týden neviděly, začaly rozprávku rodinami svých dětí. Doba byla však příliš nabita událostmi, aby byl na místě starý, důkladný způsob.

„Je to spoušť!“

„Je.“

„Pánbůh s námi!“

„Zase něco?“

„No, nejspíš nic, co byste nevěděla.“

„Myslíte Horálka?“

„Kterýho Horálka, starýho nebo mladýho?“

„Ale mladýho, nastěhovala se prý k němu nebožka žena, a žijí už druhý den pod jednou střechou.“

„Ale ale, to jsou věci! A o té doktorové to víte, co se ztratila?“

„Že se ztratila?“

„Ne, že se včera ukázala.“

„Jejej — a kdepak?“

„Pod Kuchelskou hatí, u samých stavení. Kameník Matějka ji viděl.“

„Přišla s tím svým?“

„Toto! Sama. Byla dočista nahá.“

„Nepovídejte, v takové zimě!“

„Jakápak zima? Takovým není nikdy zima, které spí s čertem.“

„Plakala? Chtěla zpátky domů?“

„I ne. Smála se a natřásala. Na kameníka kývala. On se jí ale bál. Sebral se a šel to říci doktorovi. Dnes jsou u něho od rána páni.“

„Chytat ji?“

„Co vás napadá! Doktor ji už nechce ani vidět. Mladí páni. Těší se, že se zas ukáže. Oni kameníkovi zaplatili.“

„Fuj! To je mládež!“

„Je. Jako ten Čermák.“

„Který Čermák? Hostinský od Džbánu?“

„Ne, Šťovíčkův zeť. Dal se do pití. Že prý bude konec světa, a že to už nestojí za to, šetřit. Raději se mít dobře. A nechal ženu ženou a namluvil si tu tlustou holku od řezníka Kopala.“

„A co tomu říká řezník?“

„Nic. Tomu je to jedno. A o mladé klempířové Šmídové, o té s tou křivou hubou, to víte? Měla mít v těch dnech dítě, bába tam je už od pátku, ale ono pořád nic. Asi se to taky zarazilo.“

„Ba jo, nikdo se nerodí, nikdo neumírá.“

„Nevíte, prosím vás, jak se vede tuhle pekařově Hance? Prý se jí udělal od toho čerta na tváři takový ošklivý lišej.“

„Povídali, že dokonce leží. Ale ševcova leží taky, táta ji zmlátil potěhem.“

„Copak děkan, ještě blázní?“

„Povídal kostelník, že už je moudřejší. Teď prý pořád jen píše. Od rána do večera, a někdy taky celou noc. Prý se lopotí s nějakými novými důkazy o jsoucnosti boží.“

„Chudák stará! To zas Bílková...“

„Copak Bílková?“

„Napekla buchet, navařila prádelní hrnec kafe a zatarasila se. Nechce vylézt a nechce s nikým mluvit, dokud nebude po všech těch malérech. No, nejsou některý lidi potřeštěný?“

„Ba, ba. A nevíte, jestli z nebe nepřišly nějaké zprávy? Bylo by na čase, aby se konečně vědělo, co a jak bude dál. Takhle to nemůže zůstat.“

„Toť se ví, že nemůže. Jo, a to jsem chtěla říci, prve jsem mluvila se starým Holcem. V jeho pumpě už není žádná voda.“

„Propána! Jestli všechny pumpy vyschnou!“

„Hrůza! Samá hrůza! Co nás ještě čeká?“

„To mi nějak přebrněly nohy,“ posteskla si najednou bába Faustlová, „snad to neznamená, že už mám jít domů?“

„Je to ale zvláštní — mně taky,“ řekla Drylka. Ma-lounko se poohlédla, a spatřila u domu, na pekařské lavičce, sedět černého kocoura. Bylo to důkladné zvíře se žlutýma očima, velikýma jako dva sýry. „Koukejte se na tu potvoru,“ pohněvala se bába, „jak se na nás upřeně dívá! Čípak je to kocour?“

„Nevím,“ odpověděla Faustlová zadumaně, „nikdy jsem ho neviděla. Nejspíš nějaký toulavý. Ale teď opravdu už půjdu.“ Chtěla pokročit, aby se s přítelkyní rozloučila, ale běda, nešlo to! „Copak, copak,“ zabručela, „takovýhle brnění v nohou jsem ještě jaktěživa neměla. Vždyť já se nemůžu ani pohnout! — — Drylová,“ řekla pokorně po malé pomlčce, „nemohla byste mě odvést tamhle na tu lavičku, ráda bych si odpočala, je mi nějak slabo.“

„Faustlová, propánakrále,“ zanaříkala Drylka v úzkostech, „vždyť já bych vás tam ráda dovedla, ale mám nohy jako centy. To udělal ten kocour!“ vykřikla v záchvatu náhlého jasnozření. „Od prvopočátku jsem si myslila, že to není jen tak obyčejný kocour!“

Nyní by byla Faustlová ochotně a velmi vydatně pomáhala své družce bědovat, kdyby nebyla nadobro zpitoměla leknutím. Několik dlouhých vteřin nebyla schopna slov. Drylka byla o kus menší než prve! Ano, bylo tomu tak, Drylka se ztrácela, ubývalo jí, krátila se. Co to asi znamená? „Nu, konečně,“ našeptávala jí její zlomyslnost, „záleží snad na tom, bude-li ten hluchý pařez o něco menší?“ Dar řeči se jí vrátil, ale neříkala nic. Za chvíli to bude třeba ještě zajímavější. Nejraději by byla šla, a toho neřáda, kocoura, pohladila.

Bohužel, Drylka mlčela v té chvíli jenom z těch samých důvodů. Zatímco Faustlová sledovala zmenšování její postavy, pozorovala Drylka se zalíbením, jak se tratí Faustlová. „Pro Kristovy rány,“ myslila si, a měla hřejivý pocit v nitru, „takhle z ní, z chuděrky, zůstane za chvíli jen drobeček!“ Vtom však, jak se na přítelkyni dívala, napadlo ji ohlédnout se po své nůši. Panenko skákavá! Co to spatřila? Nůše byla na svém místě, ale jaká to byla obrovská nůše! Byla to nůše jako věž! A cožpak teprve pekařský dům! Střechy nebylo lze dohlédnout. A kocour! Tu teprve pochopila: nejen Faustlová, ale také ona roste do země!

„Faustlová, Faustlová,“ zasténala nepatrná osůbka, ne vyšší několika centimetrů, pisklavým, sotva slyšitelným hláskem, „něco se s námi děje!“

Ubohá Faustlová jí už nemohla dát odpověď, nebyla již Faustlovou, ale něčím nepoměrně horším, nepoměrně šerednějším. Ani Drylová již nebyla Drylkou. Na dlažbě u Hilmarova domku proti sobě seděly a ustrašeně hýbaly vousky dvě šedivé myši s holými ocasy v záři hypnotizujícího pohledu vykrmeného černého kocoura.

Pomalu, majestátně, mnohem majestátněji, než by to byl dokázal slavný kocour v botách, slezl černý čaroděj z lavice, otevřel svou širokou tlamu s ostrými zuby, a jedním rázem pohltil oba nešťastné živočichy.

Byl by konec s oběma starými drbnami, nebýti té potěšitelné okolnost, že v našem městečku Olšině, zatíženém nepochopitelnou kletbou, nemohl nikdo umříti. A tak se stalo, že se obě babky ještě téhož večera znovu zrodily z trusu, rozděleného do dvou stejných hromádek, jimiž kocour vražedník spravedlivě podělil pekařskou dílnu a sklep, dříve než beze stopy zmizel z rámce tohoto příběhu.

Faustlová si protírala oči zmatená, polámaná, sbírajíc se se země u samé chlebové pece před zraky překvapeného pekaře.

Drylka nemohla dlouho rozeznat, je-li den či noc, schoulena jsouc mezi dvěma pytli bramborů, které jí zahrazovaly cestu z vězení.

Není snad ani třeba podotýkat, že se obě dámy svorně rozhodly navždy zamlčet tento jediný klep mezi všemi klepy, s kterými se kdy obeznámily. Div, jehož vyvrcholením byly tak nízké proměny, nezdál se jim dost vhodný k jakémukoli rozšiřování. Ostatně, konec dobrodružství mohly směle považovat za šťastný: nalezly nůši i koš v úplném pořádku tam, kde je zanechaly. Za to mohly být povděčny jen výstřední době, v které se tento případ stal. Olšinští zloději byli dosavadními událostmi tak vyšinuti z kolejí, že si již ani nedávali práci s tím, aby kradli.

Desátý den

MOUDROST PROFESORA MÁDLA

Devět dní byl slovutný učenec profesor Mádl zavřen ve své pracovně. Časně ráno desátého dne vyšel a kráčel odměřeně k náměstí, podoben jsa nebožtíku bohu otci se svými bílými vlasy a velebným plnovousem. Odbočil do Kostelní ulice a zmizel v tiskárničce bratří Frundů. Než odbila jedenáctá, lepil kluk Fričků na všechna nároží plakáty s tučnými červenými písmeny:

Již dnes ve 2 hodiny odpoledne v sále Městské dvorany přednáška prof. dr. Roberta Artura Mádla.

Vstup volný! Jen dobrovolné příspěvky k úhradě režie!

Téma: K situaci.

Projev učeného rodáka byl v městečku netrpělivě očekáván. Bylo samozřejmé, že tento geniální muž bude mít k tak výjimečným událostem co říci. Nikdo nepochyboval, že učiní povinný objev a vymyslí zbrusu novou morálku pro novou dobu. Stalo se. Olšinští si mohli konečně oddechnout — věc byla v dobrých rukou. Odpoledne byla v Městské dvoraně hlava na hlavě.

Věhlasný přednašeč byl na svém místě před ustanovenou hodinou. Seděl na otevřeném jevišti za prostřeným stolkem, na kterém stála sklenice a baňka s vodou. Vypadal trochu podivně. Na hlavě měl noční čepici se střapcem, na nohou bačkory, v kostnatých prstech se mu čile kmitaly pletací dráty a z drátů visela obrovská, tlustá punčocha. Obecenstva si vůbec nevšímal. Brýle měl až na špičce nosu, a dívaje se přísně přes obroučky, pozorně počítal oka. Jak v sále přibývalo lidí, hluk vzrůstal. Punčocha působila senzaci. Co to proboha tropí? Nemíní snad přednášet? Reagoval na ty všetečné řeči jen sotva znatelným chmuřením svého hustého, prošedivělého obočí.

Čtvrt hodiny zpoždění. Kdy vlastně začne? Najednou hlasitě zakašlal a rozhlédl se po posluchačích svýma šedýma, přimhouřenýma očima.

„Pst! Pst!“ Napomínání a syčení ze všech stran.

Hluk se mírnil, až ustal docela. Bylo ticho jako v kostele, jen dráty zvonily.

„Tak to máme tady — umřel!“ zachrčel učencův drsný bas. (Mluvil spíš k sobě než k obecenstvu.) „Všechno je jiné, to se rozumí. Všude samý čert, místy též anděl. Všelijaké bubliny, záhady, zázraky, podfuky a tak dále. Neklid nerozumných lidí. Ha!“ zvýšil hlas, „teď byste rádi slyšeli, jak na to. Nová doba, co? Pánbůh pryč, nadobro pryč. Nu tak — neulehčilo se vám?“

Probodl nejbližší posluchače plamenným pohledem, ale na odpověď nečekal.

„To je samozřejmé, ze starých zkušeností a pravd nám nezbylo nic. Aspoň to máme pohodlné, můžeme začít pěkně od začátku. Máme to pohodlné, povídám! Život neutíká, jako utíkal, nikomu nic nehrozí. Bylo dost času uvažovat. Zdalipak jste také vůbec na něco myslili? Nemyslili, aha! Nu, ale já myslil. Už to mám.“

Chvilku mlčel, jen si pro sebe šeptal. Bylo vidět, že si trochu popletl oka a nyní se namáhá, aby zas přišel k svému počtu.

„Nový život. Jak by ne? Kdejaký mamlas na to kápl. Ale jak?“ Posupně se zachechtal. „Co jsme se natrápili s vírou, jíž nikdo nerozuměl. Hlupáci! Vždycky to bylo srozumitelné. Například já. Čemupak, myslíte, že já jsem věřil? Tak tedy jsem třebas věřil, že když se mi o někom v noci zdá, mohu ho ve dne snadno potkat. Nebo tohle: začal-li jsem nějaký den malérem, to jsem pak už nevyšel z malérů až do večera. Nu tak, sny, šťastný nebo nešťastný den, v to jsem věřil. Překáží mi snad něco, abych tomu věřil dál?“

Pochvalný šum se rozběhl sálem — tomu opravdu každý rozuměl. Profesor zářil, na chvilku dokonce zapomněl plést.

„Není tomu tak? Žádné pošetilé spoléhání na nejvyšší dobrotu, na neviditelnou všudypřítomnost, neexistující dokonalost, ale tohle, opravdové, vniterné, čemu se člověk ani nedovede ubránit, byť by i chtěl — to je víra. Z té musíme vyjít.

Máme-li víru, můžeme hledat životní cíle. Nač si to zapírat? Pravidla se nám trochu popletla a pomíchala. Teď však, když jsme si zjednodušili víru, jsou i cíle nasnadě. Pochyboval kdy někdo o svých pravých cílech? Jestliže ne, nanejvýš se přetvařoval. Musíme se vrátit k přirozeným cílům, jako je jídlo, pití, spánek. Já si na veliké hodování tuze nepotrpím, ale zato spánek mám náramně rád. Povídám,“ rozkřikl se vášnivě, „mým dnešním cílem je jít brzy spát. A až budu usínat,“ pravil s něžným úsměvem, „budu snít o dalším cíli — snídani. Chápete všichni? Jakpak byste nechápali. Tak, to máme druhý bod.

Vznešené náboženství. Vznešené cíle. A teď by přišlo rozumné uspořádání lidské společnosti. To bylo kdysi důležité, teď už na tom nezáleží. Kdysi člověk umřel, když nejedl. A většinou nejedl, když nepracoval. Dnes už neumře, dnes už nemusí pracovat, dnes už nemusí jíst, když nechce. Bylo by bláhové z něčeho si něco dělat. Sneseme mezi sebou docela dobře lenochy i vrahy, všelijaká nepříjemná individua, neublíží nám neúroda, povodně, požáry. Nic nám neuškodí. Řekl jsem — uspořádání lidské společnosti? Poměr jedince k jedinci? Ať si každý dělá, co chce. Tento bod odpadá. Pokročíme dál.

Láska. Manželství. První je nebezpečné, druhé je zbytečné. Děti nepadají na váhu. Co je tady, je tady a dost. Milenci ať jen se milují, jestli je to těší, mne to nepohoršuje. Otcové dcer se vzdají dosavadní ostražitosti, zanechají bezdůvodné krutosti, nebudou se přec exponovat pro pouhou fikci! Stejně tak asi manželé. Jejich monopol se ruší, výroba je zastavena. Zbývají moralisté.

Moralisté!“ Pokyvoval hlavou a šibalsky se usmíval. „Radím vám upřímně, zbavte se morálky! Dojista může být každý spokojen. Pak máme ještě umění.

Tomu jsem jaktěživ pořádně nerozuměl. Psalo se o tom v novinách, rokovalo se o tom v salónech, lidé si toho vážili. Hubení, vlasatí a ne vždy tuze čistotní chlapíci s tím prováděli všelijaké čáry. Vlastně to mohou dělat dál, chtějí-li. Jenže oni asi už nebudou chtít. Dostalo se do toho mnoho živlů — jak se to říká? — rozkladných. Pochybuji, že to ještě někoho zaujme. Dělat sochy, zvěčňovat, když je všechno tak jako tak věčné? Malovat? Čas je jako stojatá voda, všechno ustrne. Nechají toho. Knížky se také nebudou psát. Až čerti přestanou strašit a mrtví si zas pokojně lehnou, nebude pražádných událostí. Hudba? Nu, já myslím, že budeme líní i na tu hudbu.“

Umlkl a byl dlouho zticha, lidé již začínali mít obavy, že se k svému námětu nevrátí, že je po přednášce. Přesto, že učencova moudrost byla přijatelná pro každého, zůstalo tu ještě něco nevysloveno. Naštěstí mu vypadl pletací drát. Rada Denk vyskočil z lavice, aby mu jej podal.

„Vidíte,“ pravil profesor vřele, přijímaje drát od úslužného muže, „takováhle punčocha, to je věc! Jsme totiž u kořene všeho. Musí se něco — nu — kdo to ví? Nikdo neví? Musí se něco dě—lat! Ano, dělat. A já jsem to vždycky míval rád! Když jsem byl ještě malý, dala mi maminka občas přadýnko vlny, abych pletl, víte? Teď jsem si zas na to vzpomněl. Mimochodem řečeno — kdopak z vás to umí?“

Přihlásily se všechny ženy, ale ani jediný muž. Učenec hleděl zachmuřeně na třepetající se pravice.

„Styďte se, muži! Styďte se! Tohle nepochopit! — Hleďte,“ pokračoval měkce, „byl jsem profesorem, učil jsem mládež, dával známky, studoval jsem, to i ono, rejdil po knihovnách, řádil v konferencích — ale netěšilo mě to. Tohle mě těší. A pak — co jsem se nadřel! Přemýšlel jsem, až jsem se potil. Při tomhle se nepotím. Dělá se to samo. Člověk se jen malounko hýbe. Slyšíte? Dzin-dzin-dzin — jak to zvoní! Není to hezké? Buddha se díval na svůj pupek. Co tam viděl? Měl raději plést punčochu.

Na to jste ještě nepřišli, že nejlepší věci vás napadají, když na nic nemyslíte? Sedíte duchem nepřítomni, a zatím se vám něco v hlavě vylíhne. Něco podobného je už v evangeliích. Já bych to trochu pozměnil: Pleťte punčochy, a ostatní vám bude přidáno. Nevnucuji se vám, ale je to hrozně snadné. Koukejte!“ Zamával punčochou jako kropenkou. „To je pravá moudrost! A teď vám řeknu větu, která je jaksi výtažkem z mého učení. Pozor! Co myslíte, najde se někdy nějaká noha do tak ohromné punčochy?“ A sám si odpověděl: „Nenajde. Mé počínání je naprosto bezúčelné. A tu jsme u samého jádra vznešenosti.“

Pak začal odříkávat chvatně a s jistou popuzeností:

„Abych to tedy zrekapituloval, není boha, není času, není cíle, není společenské smlouvy, není umění, co tedy je? Já jsem. Co budu dělat? Co se mi líbí. Co že se mi líbí? Plést punčochu. Proč zrovna punčochu? Protože to k ničemu není. To je všechno, co jsem vám chtěl říci. Sbohem!“

Pomalu vstal, neohrabaně si oblékl šedivý havelok (nikdo ani nedutal), omotal si punčochu kolem paže, vzal deštník, nasadil si hnědou buřinku na noční čepici, sešel opatrně po schůdcích do hlediště a zamířil ke dveřím. Dráty a klubko držel v levici, pravicí si razil cestu.

U samých dveří se zastavil. Všecek se chvěl skrývaným rozčilením.

„Abych nezapomněl, nerad bych, abyste si myslili, že jsem blázen. Ostatně netvrdím, že by punčocha byla to jediné. Možno hrát například kudlu nebo fazole — rozumí se, každý jen se sebou samým, aby odpadla výhra jakožto účel. Přípustné je také vyrábět papírové lodičky a pouštět je po vodě, tlouci špačky, honit davida. Nechci však ochromovat vaši fantazii. Kdo nic neumí, ať si aspoň chytá blechy!“

A odešel rozzuřen.

Seděli, nikdo se nehýbal. Rozpačitě hleděli jeden na druhého, báli se promluvit, báli se usmát. Teprve po chvíli se začali rozcházet. Všichni měli hlavy svěšené a pomračená čela. Bylo vidět, že mezi nimi není nikoho, kdo by hluboce nepřemýšlel.

Jedenáctý den

ZVĚSTOVÁNÍ ANDĚLSKÉ

Již následujícího dne se ukázal překvapujícím způsobem výsledek učencovy přednášky: celé městečko se začalo předstihovat v honbě za bezúčelným. Kdekdo následoval příkladu velikého proroka. Lékárník si snesl s půdy starý kolovrat a roztáčel na chodníku před lékárnou kolo, na němž nebylo příze. Rada Denk usedl s rybářským prutem na okraj kašny, aby v ní lovil imaginární pstruhy. Penzista Holec vykopal na zahradě díru, hroznou, zbytečnou díru, a jeho přítel Šťovíček do ní nosil od potoka vodu, konev za konví, bez jakékoli naděje na to, že by ji kdy mohl naplnit. Krejčí Vitvar šil šaty jehlou, v níž nebyla navlečena nit, a pekař Hilmar pekl ve své pekařské peci buchtičky vyrobené z bláta. Profesor Mádl se procházel mezi svými učedníky mlčky, s punčochou v ruce, a spokojeně se usmíval do vousů, nepřestávaje plésti.

Kvečeru, když všeobecné bláznovství dostoupilo vrcholu, zakroužil znenadání nad městem holub. Jakmile ho spatřili, ihned všeho zanechali a bedlivě ho pozorovali, neboť bylo hned vidět, že to není jen tak nějaký obyčejný pták. Holub se snesl zrovna doprostřed náměstí, učinil na nerovné dlažbě několik váhavých kroků, vystoupil po třech stupních k sousoší kamenných světců, prolezl skulinou mezi nimi na druhou stranu, avšak když se zas objevil, nebyl to už holub, byla to husa. Husa zakejhala, zatřepetala křídly, vznesla se na roubení kašny a usedla. Když usedla, nebyla to už husa, nýbrž anděl v plné zbroji, anděl — žena se třpytivými terči na vypjatých ňadrech, s čelenkou z drahokamů v rusých kadeřích. Běloskvoucí perutě se mu zachvívaly vzrušením.

„Pozemšťané,“ promluvil bez úvodu křišťálovým hlasem a koketně pozvedl nahou paži, ozdobenou v nadloktí zlatým hádkem, „uplynulo jedenáct dní od boží smrti. Svaté pozůstatky byly spáleny v největším z jeho sluncí a popelem zúrodněn vesmír. Zoufalství, které nás zachvátilo oné truchlivé noci, bylo zažehnáno a vystřídáno rozvahou. Nemíním vám vysvětlovat, jak jsme tam nahoře uspořádali své záležitosti, sami můžete pozorovat výsledky: slunce svítí, jako svítilo, den je s dosavadní pravidelností střídán nocí. Nejenže jsme nepropadli nesvornosti, ale vyzbrojili jsme armádu, která dychtivě očekává boj. Nyní, když jsme silni, musíme se podejmout nejtěžšího ze svých úkolů — osvobodit zemi od nečistých sil. Veliký zápas, podobný onomu, který se strhl na počátku, se zopakuje. Napadneme ďábla a zaženeme ho nazpět tam, kam patří, do temnot pekelných. O výsledku zápasu nemůže být ovšem ani nejmenší pochybnosti. Potom přikročíme k obnovení věkovitého pořádku na tomto světě.“

Pochvalné mručení mu bylo odpovědí. Ustal v řeči, aby si na okamžik odpočinul. Rozhlížel se po posluchačích a schytával pohledy plné zájmu. Obzvlášť mužům se v andělovi velmi zalíbilo. Znalecky odhadovali jeho skvělá ramena, pod lehkou řízou objevili půvabná lýtka. Anděl se necítil ani dost málo dotčen, naopak, když vystihl příčinu své obliby, roztomile se usmál na pokladníka Pánka, který ho probodával očima s pravou náboženskou horoucností, a spustil svou krásně formovanou nohu ještě trochu níž, takže se mu říza vyhrnula nad oblé koleno. Pak nabral zhluboka dechu, až se mu zlaté terče na prsou vysoko zvedly.

„Přátelé,“ pokračoval, „má nebezpečná pouť k vám nebyla pouhým romantickým dobrodružstvím, pouhou neukázněnou touhou po sdílnosti. Bylo by bláhové letět na zem jen proto, aby byli lidé o všech věcech poučeni. Poselství, které vám přináším, má ještě jiný smysl. Slyšte! Slyšte! My na nebi počítáme najisto také s vaší pomocí!“

Souhlas nebyl již tentokrát tak spontánní. Někteří se dokonce polekali této neočekávané zprávy a hleděli se nenápadně vytratit. Tak se například odšoural svíčkař Linke a v patách za ním krejčí Vitvar a ředitel Krus. Anděl se tvářil, jako by zrady zbabělých ani nepozoroval, tím víc se však snažil pohledy i úsměvy zalichotit Pánkovi, mlynáři a lékárníkovi, v nichž vytušil oddanost, ochotu k obětem.

„Nežádám ovšem od vás, abyste se bili s námi,“ vysvětloval, pohrávaje si rubínovou slzou, zapadlou v důlku dělících se ňader, „jste příliš bezbraní k zápasu s nadpřirozenými bytostmi. Co od vás chceme, jest, abyste vyplašili ďábly ležící v polích. Bitva na pevné půdě by pro nás byla nevýhodná, jsme vesměs letouni, nikoli pěší, a kromě toho bychom se neradi příliš vzdalovali od nebes. Nechceme být zaskočeni nebo ztratit spojení se svými zálohami. Váš úkol je snadný. Vezmete hole, pušky, bubny, klapačky, všechno, co bije a co hřmotí, a vypravíte se z městečka ven. To neznamená, že musíte běhat po oraništích a rozhánět všechny ty spousty. Jakmile vzletne první větší hejno, budou se ostatní domnívat, že se tak děje podle plánu, napodobí je, a veškerá ta černá úroda opustí zemi. Další bude už naší starostí. Zdalipak jste mi porozuměli?“

„Porozuměli,“ za všechny odpověděl mlynář Tajchman, „ale — kdy vlastně máme začít?“

„Zítra ráno, jakmile se rozední. Můžeme na vás tedy spolehnout?“

Ti, kdo stáli nejblíž, se předháněli v slibech a v přísahách.

„Dobrá,“ řekl anděl s milostným úsměvem, „samo sebou se rozumí, že nejstatečnějším a nejobětavějším se dostane odměny. Jaká odměna to bude, to je ovšem nad lidské pomyšlení, neboť oko ji nikdy nevidělo a ucho o ní neslyšelo.“

Opřel se o Pánkovo rameno (mladík se radostí zarděl až po kořínky vlasů) a seskočil s kašny. Několik uličníků se pustě zachechtalo. Na zadní části andělské řízy zůstal zrádný otisk zaprášeného kamene ve tvaru dvou úměrných elips. Nevšímal si jich. Uchopil meč a štít do pravé ruky, zamával křídly a chystal se k odletu.

„To jsem vám chtěl ještě říci,“ pravil, upravuje si volnou paží svůj andělský účes, „můžete být docela klidni, nebudete při útoku na ďábly sami, mrtví jdou s vámi. Mluvil jsem s nimi před chvílí. Dalo to těžkou práci, ale pak mi přece přislíbili, že se ráno také vypraví plašit čerty pro naše svaté účely.“

To řka, způsobně se uklonil, rozeslal několik hubiček, přitáhl si řízu mezi kolena (aby zachoval dekorum před mládeží) a vzlétl. Ještě jednou jim z výše zamával na rozloučenou, pak se proměnil v zlatou mušku a zmizel v paprscích zapadajícího slunce.

Sotva anděl odletěl, rozpoutala se na náměstí hádka mezi mírumilovnými a přívrženci války, mezi horlivými, zaujatými pro nebeského posla, a vlažnými, kteří si nepřáli nic jiného, než aby věci zůstaly tak, jak jsou. K těmto se přidaly téměř všechny ženy, popuzené andělovou vyzývavostí. Bojovní vyčítali mírumilovným nedostatek idealismu, vlažní se hájili, že za obležení bylo v městečku líp než kdy předtím. Nyní by byla přišla vhod osvědčená moudrost profesora Mádla, jenže učenec byl již dávno pryč. Rozhořčeně odešel v téže chvíli, kdy anděl začal řečnit.

„Za tamtěch,“ tvrdil Bílek, který byl z vlažných, „jsme si byli aspoň doopravdy jisti životem. Andělé nám jen vrátí smrt a budou o ní roztrušovat, že je pro nás požehnáním.“

„A nepamatujete, jak ďáblové v kostele překrásně hráli?“ podporoval ho metař. Ne snad že by byl muzikální, ale měl tak trochu strach z nového uspořádání světa podle starého receptu.

Bojovní připomínali hrůzu útoku mrtvých, útěk doktorovy dcery, ohavné chování zpustlého čerta. Nic naplat, byli výřečnější, uměli lépe přesvědčovat, chtěli-li se jim vlažní s úspěchem bránit, musili si přivést posilu. Tak byli vyvlečeni ze svých domovů všichni zbabělí, kteří prve prchli.

Svíčkář se ošíval. Netloukl ani své vlastní děti, nikdy kuřeti neublížil, bude mu zatěžko mlátit neškodné černé ptáky. „Čert je také živý tvor,“ pravil vyčítavým hlasem, „je to němá tvář, nemělo by se mu ubližovat. A ten anděl — to byl nějaký povedený anděl.“

„Němá tvář, podívejte se,“ rozkatila se Gebertka, „jak je vidět, pan Linke by nebyl od toho, zapálit čertům nějakou tu svíčku.“

Ředitel Krus byl toho mínění, že je to všechno nesmysl. Milión čertů se nezalekne jedné brokovnice a několika velikonočních klapaček. Pokud on, pedagog, by směl dávat nějaké rady, pak — pak by snad bylo záhodno připomenout jedno staré a osvědčené přísloví, které praví: Co tě nepálí, nehas.

Chystala se pěkná mela, bojovní i mírumilovní byli v nejlepší náladě se do sebe pustit, když tu vstoupil na scénu děkan Velich, kterého povyk vytrhl z náboženského rozjímání. Nejdřív si dal vyložit, oč běží. Když mu to pověděli, padl na kolena a zvolal velikým hlasem:

„Hosana! Hosana! Hosana!“, což bylo velmi patetické a zvláštní.

Potom čile vstal a počal všechny nabádat k svornosti. O věrohodnosti andělova poslání nemůže být žádných pochybností. Toť se rozumí, na čerty se zítra půjde. Kdo výpravu povede? Inu, kdopak jiný než on sám, děkan Velich? Tak vida, už zítra! Všecek omládl, oči mu jen hrály. Teď už se to milým pánům čertům na zemi končí. A Linke se ani dost málo nestydí stavět na odiv svůj nedostatek osobní statečnosti? Zdalipak si je aspoň vědom, že celou svou živností závisí na záduší a na křesťanské věrouce? Zatímco svíčkař smutně svěsil hlavu, děkan důtklivě domlouval vlažným a burcoval jejich svědomí vypočítáváním nebeských blažeností. Horkokrevné chlácholil podkuřováním a ponoukal je k smířlivosti. Když se to tak vezme, bylo to velmi pěkně založené kázání.

Měsíc tenký jako vlas, vypluvší nad hrbolaté střechy, spatřil městečko Olšinu jakžtakž seskupené do jediného odhodlaného tábora. Kamkoli dosáhl jeho ironický svit, byla umělou i přirozenou cestou vyráběna odvaha a připravovány příští veliké naděje. V kostele hřměly pozdě do noci varhany pod zkušenou rukou ředitele Kruse, který se tímto způsobem kál za svou nespolehlivost, a věřící se úpěnlivě modlili podle návodu děkana Velicha, který s podivuhodnou zručností předělal několik modliteb na tento nezvyklý případ. Na náměstí a v ulicích se pořád ještě rokovalo. Hlavní slovo měli lékárník, rada a hodinář. U Džbánu předsedal Bílek kroužku ochmelků, přičemž jednooký divoce koulel svým jediným okem a poštovský kočí pěl sentimentální písně.

Dvanáctý den

BOJ

Za svitu slaboučkého jitřního slunce, které viselo při Paříz obzoru nad Kavčím kopcem, seskupil se na náměstí kolem kašny po zuby ozbrojený sbor olšinských dobrovolníků. Mnozí chyběli, dokonce i někteří z těch, kdož ještě včera ostatním dodávali odvahy, celkem to však byl voj velmi početný a znamenitý. Byli tu kumpáni od Džbánu, sousedé z Mlýnské ulice i páni z náměstí. Někteří měli v rukou motyky, jiní jen hole, pokud mohli, obuli si boty s holínkami, nebo si aspoň navlékli kamaše. Nejskvělejší ze všech byl ovšem jejich velitel, děkan Velich, ve svém slavnostním, zlatem vyšívaném ornátě. On jediný neměl žádnou zbraň, zato třímal v pravici kropenku a mával jí jako palcátem. Kluk Friců, přestrojený za ministranta, se za ním vlekl s bandaskou plnou svěcené vody.

Po krátké debatě bylo rozhodnuto, že se půjde kolem hřbitova. Mrtvým tak bude aspoň dána příležitost, aby se připojili. Vyhlídka na spojenectví s nebožtíky nebyla sice příliš lákavá, Olšinští si však zvolili menší zlo. Více než ošklivost k mrtvým je tížil strach z ďáblů — a konečně — raději nějaká pomoc než žádná. Když se to tak vezme, nebožtíkům se nemůže nic stát, aspoň jich bude možno použít na nejchoulostivějším místě, například jako předvoje.

U hřbitova však očekávalo bojovníky veliké zklamání. Vrata byla zatarasena řetězem a ještě zabezpečena vzpříčeným sochorem. Mrtví — pokud vůbec bylo lze spatřit — se netečně povalovali po hrobech nebo se zlomyslně šklebili v korunách stromů a na hřbitovní zdi. Děkan zaklepal třikrát kropenkou na kliku vrat a vyzval nebožtíky, aby ihned odstranili řetěz i sochor. Pustý smích mu byl odpovědí. Penzista Holec nesměle navrhl, aby byl zavolán cukrář Pařízek, který vedl onehdy mrtvé k útoku na městečko.

„Pan Pařízek! Hola! Nebožtík cukrář Pařízek má přijít k vratům!“ To ožrala Bílek, naplněný až po okraj duchem jalovcové, si zahrál na parlamentáře.

Cukrář se skutečně objevil hned po prvním zavolání. Nejspíš na ně jen čekal, aby se mohl svému bývalému obecenstvu představit v této málem coriolánovské roli. Po herecku si odkašlal a potáhl důstojně šosy svého císařského kabátu. Jaká je to prý pro mrtvé čest, že k nim přichází málem celé městečko s velebným pánem v čele! Mají snad drazí přátelé a rodáci nějaké přání, nebo vůbec nějaký zvláštní důvod, například přicházejí znad zvát nebožtíky k hromadné návštěvě truchlících pozůstalých?

„Nemáme teď pokdy na hloupé vtipy,“ řekl mu děkan přísně. „Podle mobilizačního rozkazu armádního anděla jste měli být připraveni k výpravě proti ďáblům, a místo toho je hřbitov zabedněn jako pevnost. Mrtví se chovají, jako by se jich celá ta věc netýkala. Mohl byste mi to vysvětlit?“

„Ach tak, vysvětlit, výprava na ďábly, ach tak,“ ukláněl se posměšně cukrář, „vrata otevřít, sebrat se a jít. Inu, to by se ovšem mělo. Jenže,“ zvolal pateticky, „kdopak se ještě pamatuje, jak to dopadlo tenkrát, když my jsme k vám přijeli s nejlepšími úmysly? Co udělali páni měšťané od starosty až do posledního podruha? Zamkli se ve svých domech a bytech, zabednili se, zalezli. Tak, a teď přišla hodina odplaty. Děláme jen to, co vy jste udělali nám. Na plašení čertů bychom vám byli dobří, toť se ví, ale — nás ani nenapadne. Neotevřeme. Nepůjdeme. Vyhánějte si čerty sami!“

Děkan byl rudý jako krocan. „Dobrá. Ale co anděl? Jeho rozkazy? Nebude jich uposlechnuto?“

„Anděl — eh, co nám tak může anděl?“ Cukrář se vyjádřil velmi hrubě o krásném rusém andělu, a mezi nebožtíky to vzbudilo bouři veselí.

Mlynář Tajchman zatahal děkana uctivě za rukáv komže. Proč se zbytečně rozčilovat? Snad by bylo nejrozumnější nezdržovat se a jít. Mrtví tak jako tak neotevrou.

Och, ti mrtví! Je na čase, aby byli již zas doopravdy mrtví. Jejich zrada byla nejvýš pobuřující. Také se už netáhlo dál s takovým nadšením. Nálada notně poklesla. Je to přece jen mrzuté, když očekávaná pomoc nepřijde. Teď aby si to s čerty vyřídili sami! Bázlivější se poplašeně ohlíželi. Kdo by se jim divil? Nebylo pranic příjemné mít v zádech nepřátelskou baštu a v ní všechnu tu ohavnou zrádnou čeládku, která se — možná — nakonec ještě přidá k pekelníkům.

Hned za hřbitovem počínala pole. Nyní se mohli přesvědčit na vlastní oči, že Bartoň mluvil tenkrát čistou pravdu. Byla přesně taková, jak si je představovali v bezpečí svých ulic a domů — pokrytá černými, zasmušilými ptáky.

„Pánbůh s námi a zlé pryč!“ řekla Gebertka a poznamenala se křížem.

Mlynář a rada vystřelili z brokovnic, kluci rozezvučeli klapačky, ženy spustili pekelný jek, a nejodvážnější se rozběhli dopředu s holemi a s motykami. Policajt Mušek jim k tomu statečně bubnoval.

Nikdo netušil, že vítězství bude tak snadné! Proti všemu očekávání se splnilo to, co anděl předpověděl. Obrovské hejno se zavlnilo, zatřepetalo křídly, vzneslo se do výše. Vzápětí se ozvalo krákání ze všech stran. S ohlušujícím pleskotem perutí se zvedla celá černá pokrývka země široko daleko. Pohled na ty spousty, vířící vzduchem, byl velmi skličující.

„Hurá! Hurá!“ řval Bílek jako u vytržení a stříkal kolem sebe pálenkou stejně štědře jako děkan svěcenou vodou.

Jenže už nebylo s kým se potýkati. Švec Houska, který byl náčelníkem hasičů, na děkanův pokyn zatroubil k ústupu. Olšinští se vraceli zamlkle, v sevřených řadách, nikomu nebylo do žertů. Hejna havranů krouživě stoupala výš a výš, až se slila v jediný obrovský černý mrak, který zastínil slunce. Husté šero lehlo na krajinu.

Když kráčeli kolem hřbitova, hleděli na ně mrtví posupně mřížovím vrat. Nikdo si jich nevšímal.

Vítězové se zastavili až na náměstí. Někteří usedli na stupně sousoší, jiní se opřeli o roubení kašny, žádnému se však nechtělo domů. Vědělo se, že nejvážnější chvíle teprve přijdou.

Dívali se vzhůru dlouho, dlouho, nic tam však neviděli. V mraku to hučelo, jako by se blížilo krupobití. Nestejnoměrné závany větru do vzdouvajících se sukní — oh, beztoho je způsobovalo jen mávání tisícerých křídel! Čišelo to odtamtud zimou — avšak — proč právě zimou? Snad tedy pekelnou zimou. Konečně se na černém pozadí oblohy — vysoko, nesmírně vysoko — objevil bílý obláček, rozplýval se, rostl, kymácel se vichrem jako plachetnice bez kormidla. To byli oni — andělé! Přivítalo je zajíkavé vzrušení. Pak se bílý oblak rozšířil od obzoru k obzoru, a co bylo prve černé, stalo se šedým.

Nikdo ani nedutal. Jaké divadlo se to bude odehrávat ve fantastických hlubinách nebes? Snese se krvavý déšť? Lkáni raněných a umírajících naplní prostor? Všichni byli stejně napjati, lékárník i ředitel, děkan i mlynář, modlilka, policajt i metař. Jediný profesor mezi nimi chyběl. Ten byl povýšen nad události, spokojil se zvonkovou hrou svých pletacích drátů.

Náhle se ozval šepot a províval zástupem jako podzimní vítr březovým listím. Ve výši se ukázal drobný bod a snášel se pomalu k zemi. Kolébal se, kroužil, váhal, potom, jako by se byl rozhodl, dal se v tichý pád, mířil právě na hlavy shromážděných. Trochu se rozestoupili a dali mu slétnout na zem.

„Co to je?“

Nejbližší se sklonili. Co je ten lehoučký, hebký pozdrav z výšin, kde zuří nepochopitelný boj?

„Zaváté chmýří?“

„Sněhová vločka?“

„Ne — peříčko z peruti andělovy!“ podávají si ústa.

Nežli ta zpráva proběhla davem, snášelo se již druhé, třetí, desáté peříčko. V téže chvíli propukl někdo v nářek, podobný vytí.

„Co se děje?“

„Gebertka pláče.“

„Proč pláče?“ Plaché obličeje se k sobě obracely.

„Jak by neplakala, andělé prý prohrávají!“

Dav se zavlnil.

„Že prohrávají?“

„Ovšem. Viděli jste už padat také černé chmýří? Neviděli. Nu tak, bílí jsou rozsápáváni, černí vítězí. Běda!“

Rozpoutala se bouře reptání. Děkan počal velikým hlasem předříkávat k všeobecnému modlení. Hlavy se skláněly. Andělské peří padalo hustěji a hustěji, zachycovalo se na šatech, na kloboucích, vršilo se na zemi.

Nejdřív jako když vítr rozfouká pampelišku.

Potom jako když hospodyně naruby obrátí peřinu, stále větší a větší chuchvalce.

Ne, nebylo to prostě k snesení! Věřící zanechávali marného modlení. První se oddělil od zástupu svíčkař Linke. Beze slova setřásl peří s šatů, oklepal si na prahu boty a vešel do svého krámu. Uzamkl za sebou na dva západy.

Opět zbabělost? Ba ne, bylo to vlastně to nejmoudřejší, co se dalo udělat. Když už se něco tak strašného děje, raději o tom nevědět. Dveře bouchaly, lidé se vytráceli, náměstí pustlo.

V jedenáct hodin dopoledne setrvávali na svých místech už jen děkan, Gebertka, kupec Šťovíček, lékárník, mlynář a Holec.

V poledne nebylo na náměstí nikoho.

Bílá vrstva pokrývala zem a rostla s úžasnou rychlostí. Ani jediná šlépěj nerušila panenskou plochu. Ani jediné černé smítko na bílé pláni! Proti všemu zdravému rozumu, proti vší víře a vší naději byl zápas nebe s peklem prohrán. Lékárník v tichu své páchnoucí laboratoře snil o nešťastném andělu zvěstovateli, a srdce mu zběsile bilo pohnutím.

Ve čtyři hodiny odpoledne dosahovaly návěje k římsám přízemních oken. Pak se podivná vánice spustila ještě hustěji. Poslední šero bylo smazáno tmou. Byl už jen všeobecný, líný pád oblohy. Ve všech domech se svítilo.

V pět hodin počala jedno po druhém hasnout okénka v Mlýnské ulici a za potokem, kde byly domky vesměs nízké. První zhaslo svétélko ve Sťovíčkově krámě, poslední u penzisty Holce.

Běloskvoucí návěj rostla, zdi v ní mizely, jako by tály. Jednopatrové domy vypadaly nyní jako přízemní. Na místě přízemních domků vznikaly sotva znatelné pahrbky, podobné mohylám.

V sedm hodin bylo ještě rozeznat boudy střech tam, kde bývalo kdysi náměstí. Jako kaplička mezi hroby trčela z bílých spoust špička radniční věže, a tam hořelo poslední světélko, udržované policajtem Muškem. K desáté již nebylo po střechách ani památky, a policajt, jediný živý městečka, se uchýlil ještě o poschodí výš, až k samému stroji neúprosně jdoucích opakovaček.

V půl jedenácté se hodiny zastavily, jelikož velká ručička již neprošla dole návějí, ale ještě svítilo svétélko nahoře mezi cimbály, pod střechou, hájenou rzivým kohoutem. Od té chvíle se již nedal měřiti čas.

Mohlo být kolem půlnoci, když i toto poslední světélko zhaslo.

Ráno třináctého dne nebylo již městečka Olšiny. Obloha byla čistá, bezbarvá, nesněžilo z ní, ale také v ní nebylo ani jediné trhliny, jíž by prosvítal blankyt. Do nedozírna se táhla mrtvá pláň, pahrbek vedle pahrbku, jako karavana zasypaná v poušti.

A na tuto plochu, bílou jako papír, dychtivou jako nepopsaná stránka, ryji neomalenými tahy dobíhajícího jezdce, svým bizarním kopím, perem, poskvrněným inkoustem

konec bláznivého příběhu.

EDIČNÍ POZNÁMKA

Naše elektronické vydání Zániku městečka Olšiny je převzato z vydání z roku 1962. Uvídáme zde relevantní část vydavatelské poznámky tištěného vydání:

Novela „Zánik městečka Olšiny“ byla napsána roku 1930 a těsně před smrtí přehlédnuta a připravena pro tisk. Vyšla roku 1944 péčí Benjamina Jedličky jako stěžejní novela v posmrtném svazku Havlíčkových próz, kterému dala jméno.

(...)

Naše vydání Havlíčkových delších novel vychází textově ze zmíněných posmrtných knižních edic.

V textu jsme odstranili drobná nedopatření a provedli jsme nejnutnější pravopisné a jazykové úpravy ve shodě s dnešní normou.

J. R.

Table of Contents

O projektu

Titulní strana

Tiráž

První den NOČNÍ ZVON

Druhý den BARTOŇOVA JÍZDA

Třetí den ARTISTI

Čtvrtý den ÚTOK MRTVÝCH

Pátý den V KOSTELE

Šestý den ÚNOS

Sedmý den VRAŽDA A SEBEVRAŽDA

Osmý den ČERT

Devátý den KLEPNY

Desátý den MOUDROST PROFESORA MÁDLA

Jedenáctý den ZVĚSTOVÁNÍ ANDĚLSKÉ

Dvanáctý den BOJ

Ediční poznámka